ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/667/16-ц
провадження № 2/753/2544/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2016 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Кубіву С.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_6.) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - Відповідач-1, ОСОБА_3.), ОСОБА_4 (далі - Відповідач -2, ОСОБА_4.) про визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги мотивує тим, що 03.12.2014 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона позичила у ОСОБА_3 604 400 грн. зі строком повернення до 03.01.2015 року. 24.12.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої сума заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. та мала бути повернута в строк до 03.02.2015 року. 23.02.2015 року було укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої сума заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.04.2015 року. 31.03.2015 року сторони уклали додаткову угоду, відповідно до якої сума заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.05.2015 року. 05.05.2015 року укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої сума заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.06.2015 року. Вважає, що додаткові угоди, укладені 24.12.2014 року, 23.02.2015 року, 31.03.2015 року, 05.05.2015 року на підставі частини 1 статі 203 ЦК України та частини 1 ст. 215 ЦК України є недійсними, оскільки вона не отримувала грошові кошти в розмірі 40 000 дол. США за договором позики. Крім того, зазначила, що в забезпечення виконання грошового зобов'язання 03.12.2014 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 Вважає, що відповідачем було порушено п.5.3.1. договору іпотеки та ст. 38 «У «Про іпотеку», оскільки вона не була повідомлена про намір продати іпотечне майно, чим порушено встановлений ст. 38 Закону України «Про іпотеку» обов'язковий порядок продажу іпотечного майна, наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу предмету іпотеки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 недійсним.

До початку розгляду справи по суті від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просив суд визнати недійсними додаткові угоди до договору позики, укладені 24.12.2014 року, 23.02.2015 року, 31.03.2015 року, 05.05.2015 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 20.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, витребувати від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши подану представником позивача заяву, враховуючи, що заява подана до початку розгляду справи по суті та у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає її до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням наданих представником позивача уточнень.

В судове засідання, призначене на 09.09.2016 року позивач та її представник не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотань про відкладення не надходило.

В судовому засіданні, призначеному на 09.09.2016 року представник відповідача -1 проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу без його участі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, причини неявки в судове засідання не відомі.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алешко І.В., відповідно до умов якого ОСОБА_6 позичила (взяла у борг) від ОСОБА_3 604 400 грн., що на день укладення цього договору становить еквівалент 40 000 дол. США. зі строком повернення до 03.01.2015 року. Сума позики отримана ОСОБА_2 повністю до підписання цього договору. Отримання грошових коштів також підтверджується розпискою від 03.12.2014 року, відповідно до якої ОСОБА_2 засвідчила отримання згідно договору позики від 03.12.2014 року від ОСОБА_3 суму у розмірі 40 000 дол. США, які зобов'язувалась повернути до 03.01.2015 року. Факт написання розписки позивачем не спростований.

З метою забезпечення виконання зобов'язань 03.12.2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань ОСОБА_2, що виникли з Договору позики від 03.12.2014 року.

Пунктами 5, 6 Договору позики сторони визначили, якщо борг не буде повернуто позичальником до визначеного цим договором строку, позикодавець має право стягнути борг шляхом звернення стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно з законом може бути звернено стягнення.

Позикодавець набуває права стягнути борг у примусовому порядку в разі, якщо на день, визначений договором позики або додатковими угодами до нього, позичальник не повинен позикодавцю суму позики в повному обсязі, а також у разі припинення договору позики з будь-яких підстав.

24.12.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої заборгованість за договором становить 40 000 дол. США. та визначено строк повернення до 03.02.2015 року.

23.02.2015 року укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. зі строком повернення позики до 03.04.2015 року.

31.03.2015 року сторони уклали додаткову угоду, відповідно до якої заборгованість за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.05.2015 року.

05.05.2015 року укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої заборгованість за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.06.2015 року.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що додаткові угоди, укладені 24.12.2014 року, 23.02.2015 року, 31.03.2015 року, 05.05.2015 року на підставі частини 1 статі 203 ЦК України та частини 1 ст. 215 ЦК України є недійсними, оскільки вона не отримувала від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 40 000 дол. США за договором позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 7 вищезазначеної Постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 627 ЦКУ України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 повідомила, що 03.12.2014 року була присутня в нотаріальній конторі у приватного нотаріуса Алешко І.В. під час укладання між позивачем та відповідачем-1 договору позики та договору іпотеки. ОСОБА_10 перерахувала грошові кошти та передала їх ОСОБА_3 Їх розмір складав 40 000 дол. США. Після цього ОСОБА_3 передав грошові кошти в розмірі 40 000 дол. США ОСОБА_2 Вона перерахувала кошти, претензій не було. Після їх отримання ОСОБА_6 власноручно написала розписку. Під час передачі грошей були присутні чотири чоловіка - ОСОБА_2, ОСОБА_3, вона та ОСОБА_11

Допитана в якості свідка ОСОБА_11, повідомила, що була присутньою під час передачі ОСОБА_3 в позику ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 40 000 дол. США. ОСОБА_6 перерахувала гроші, претензій не було. Після цього написала розписку про отримання коштів в сумі 40 000 дол. США.

Враховуючи вищевикладене, суд критично ставиться до твердження позивача про визнання недійсними додаткових угод, укладених 24.12.2014 року, 23.02.2015 року, 31.03.2015 року, 05.05.2015 року, оскільки належних та допустимих доказів їх недійсності позивачем суду не надано та не здобуто під час розгляду справи, тому в задоволенні цих вимог слід відмовити.

В забезпечення виконання грошового зобов'язання 03.12.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алешко І.В. за реєстр. № 3168, за яким іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2014 року.

Відповідно до п.5.1. Договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі настання одного з таких випадків, зокрема: якщо на день, визначений договором позики або додатковими угодами до нього іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму позики в повному обсязі.

Відповідно до п.5.2.4. договору у разі порушення умов основного зобов'язання та/або умов цього договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом установленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 5.2.9 договору іпотеки сторони визначили, що задоволення вимог іпотекоджерателя може здійснюватися шляхом продажу іпотеко держателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за основним зобов'язанням.

Відповідно до п.5.3.1. у випадку прийняття рішення іпотеко держателем про задоволення своїх вимог шляхом реалізації свого права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, іпотеко держатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодержателя та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за договором позики від 03.12.2014 року та додаткових угод 26 червня 2015 року іпотекодержатель письмово повідомив ОСОБА_2 про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки. 26 червня 2015 року іпотекодавець отримав від іпотекодержателя письмову вимогу, в якій іпотеко держатель повідомив ОСОБА_2 про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань згідно з умовами основного зобов'язання, про що ОСОБА_2 повідомляє в заяві, справжність підпису на якій засвідчено 26 червня 2015 року Алешко І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Іпотекодавець у згаданій заяві повідомив, що визнає борг, але оплатити його не має можливості.

20.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., за реєстр. № 8973, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передає у власність, а ОСОБА_7 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1

11.02.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О, за реєстр. № 160, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передає у власність, а ОСОБА_13 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що ОСОБА_3 порушив п.5.3.1. договору іпотеки та приписи ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», оскільки не повідомив за 30 днів про намір укласти договір купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно п. 7 вищезазначеної Постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні визначені законом підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Крім того, враховуючи, що позивач як на підставу заявлених вимог щодо витребування майна від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 в порядку ст. 388 ЦК України, посилався на недійсність договору купівлі-продажу, укладеного 20.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, вимоги у вказаній частині позову задоволенню також не підлягають.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись статтями 203, 215, 387, 388 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, витребування майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА