233 № 233/6318/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., при секретареві Мазепа Н.А., за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Барабаш Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Костянтинівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

09.11.2015 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Костянтинівської міської ради, в якому просить визнати за ним право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, пославшись на таке:

01.09.2015 р. помер його батько ОСОБА_4, який на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. Квартира за зазначеною адресою була отримана батьком за ордером №95 від 07.04.1988 р. на підставі рішення виконкому Костянтинівської ради народних депутатів №123 від 02.03.1988 р. на сім'ю з 4-х осіб, в тому числі і на нього, та відноситься до державного житлового фонду.

З 2009 року він зареєстрований у АДРЕСА_3 - у гуртожитку у зв'язку із тим, що вимушений був працювати з обов'язковою реєстрацією у м. Києві.

Він постійно приїздив у м. Костянтинівку, коли дозволяв час та відпустки. У спірному житловому приміщенні дотепер знаходиться більшість його особистих речей, він сплачував житлово-комунальні послуги. Коли батько помер, він повернувся у місто, поховав його. Але в реєстрації в їх спільній квартирі йому було відмовлено.

Таку відмову в реєстрації за місцем постійного проживання за адресою спірного житлового приміщення вважає незаконною.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.24)

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримала повністю з підстав, наведених у позовній заяві, пояснивши, що з реєстрації у спірному житловому приміщенні позивач вимушений був знятися десять років тому, оскільки переїхав до м. Київ за місцем мешкання сім'ї та за місцем роботи. У Києві він проживає разом із сім'єю і зареєстрований в кімнаті гуртожитку, яка є власністю його дружини. Власного житла він не має. Проте, у спірному житловому приміщенні він залишив певну частину особистих речей, допомагав батькові сплачувати комунальні послуги, на момент смерті батька мешкав з ним у спірному житлі, поховав батька. З 11.01.2016 р. позивач не працює в м. Києві і постійно проживає в м. Костянтинівка за адресою спірного житла, сплачує комунальні послуги. Вважає, що позивач набув право користування спірним житловим приміщенням, а тому просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - Виконавчого комітету Костянтинівської міської ради за довіреністю Барабаш Т.Ю. у судовому засіданні позов не визнала, пославшись на те, що рішенням Виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 21.10.2015 р. №289 позивачу було відмовлено в зміні договору найму спірного житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що він не зареєстрований в цій квартирі. Основний квартиронаймач - батько позивача помер і 04.09.2015 р. знятий з реєстрації. Це рішення Виконкому позивачем не оскаржено і є чинним, а отже відсутні підстави для визнання за позивачем права користування спірним житловим приміщенням. Крім того, наведені позивачем доводи свідчать про те, що з реєстрації він знався добровільно у зв'язку з переїздом до міста Київ - за місцем мешкання його сім'ї і за місцем його роботи, що вказує на факт постійного, а не тимчасового, проживання позивача у м. Києві. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши сторони, свідків сторони позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши надані сторонами докази по справі, суд дійшов таких висновків.

Спірне житлове приміщення розташоване в квартирі АДРЕСА_1, яка відноситься до державного житлового фонду.

Зазначене житлове приміщення 07.04.1988 р. за ордером №95, виданим на підставі рішення виконкому міської Ради народних депутатів м. Костянтинівки №123 від 02.03.1988 р., було надане ОСОБА_4 на сім'ю з 4 осіб, в тому числі на сина - позивача ОСОБА_3 ( а.с.12).

Після зняття з реєстрації 04.09.2015 р. наймача спірного житлового приміщення ОСОБА_4 у зв'язку з його смертю 01.09.2015 р. (а.с.11), у спірному житловому приміщенні зареєстрованих осіб не значиться. Дана обставина підтверджена довідкою КП «Служба єдиного замовника» №750 від 04.09.2015 р. (а.с.14).

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів сторони позивача про набуття ним права користування спірним житловим приміщення, суд виходив з такого:

Пленум Верховного суду України в п.9 Постанови №2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив: «Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду».

Тож, при розгляді даної справи в суді, позивачем має бути доведений факт дотримання встановленого порядку його вселення у спірне житлове приміщення, зокрема: наявність згоди наймача на вселення, постійність проживання у спірному житловому приміщенні, ведення із наймачем спільного господарства, тривалість часу проживання та певний порядок користування житловим приміщення.

Проте, з наданих позивачем доказів вбачається, що з 20.03.2009 р. по теперішній час позивач зареєстрований по АДРЕСА_3 - за адресою мешкання своєї сім'ї: дружини ОСОБА_7, дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.16).

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача, а також до довідки ТОВ «БК Азур Груп» м. Києва (а.с.17) ОСОБА_3 працював на зазначеному підприємстві в період часу з 01.07.2013 р. по 11.01.2016 р.

Пленум Верховного суду України в п.11 Постанови №2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Досліджені судом докази, зокрема, довідка КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 30.08.2015 року за № 368, копія трудової книжки позивача, а також довідка ТОВ «Азур Груп» свідчать про утворення позивачем сім'ї в м. Києві та укладення позивачем трудового договору на невизначений строк з ТОВ «Азур Груп» м. Києва, а в сукупності - про обрання позивачем з 2009 року іншого постійного місця проживання у м. Києві та втрату право користування спірним житловим приміщенням.

Одночасно, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо вимушеності зняття його з реєстрації у спірному житловому приміщенні і реєстрації у місті Київ через відповідну вимогу роботодавця, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Крім того, зміст згадуваної вище довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 30.08.2015 р. за №368 свідчить про те, що з 2009 року позивач мав сім'ю в м. Києві.

Також суд не приймає до уваги доводи сторони позивача про те, що на час смерті наймача спірного житла - ОСОБА_4 позивач постійно проживав із ним у м. Костянтинівці. Так, свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, допитані кожен окремо, пояснили, що кілька разів бачили позивача за адресою спірного житлового приміщення у 2015 році, що не викликає у суду сумніву, оскільки спірне житлове приміщення було постійним місцем проживання батька позивача, якого той періодично відвідував, як сам зазначав.

Проте про вселення позивача у спірне житлове приміщення на час смерті батька і постійне користування позивачем цим житлом свідки не засвідчили.

Запис у трудовій книжці позивача про звільнення з роботи 11.01.2016 р. свідчить про те, що на час смерті його батька 01.09.2015 р. позивач працював у м. Києві, що виключає його постійне проживання за адресою спірного житла в м. Костянтинівці. Доказів протилежного стороною позивача суду не надано.

Таким чином, стороною позивача суду не доведено, що позивач за життя вселився до наймача спірного житлового приміщення, що позивачем був дотриманий встановлений порядок при вселенні, зокрема: що була письмова згода на це наймача або останній висловлював згоду на таке вселення в інший спосіб, що це приміщення на час смерті наймача було постійним місцем проживання позивача, що позивач вів із наймачем спірного житла спільне господарство, та інше.

За наведених підстав суд вважає позов необґрунтованим і таким, у задоволенні якого слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Косятнтинівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі.

Встановити строк для ознайомлення сторін з повним рішенням - 01 лютого 2016 року, відклавши до цього строку складання повного рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: О.В. Каліуш