Справа №489/4422/16-ц
Провадження №2/489/2453/16
РІШЕННЯ

іменем України

03 листопада 2016 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Кирильчука О.І., за участі секретаря судового засідання Бойко Р.Ю., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири, укладений з його донькою, оскільки погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови свого довічного утримання, тобто уклавши спірний договір він помилився щодо природи правочину.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, зазначивши, що на зароблені за кордоном кошти придбав житло для своєї доньки, а у звязку із погіршенням здоровя вирішив подарувати їй квартиру, коли перебував на території України під час відпустки, для того щоб позбавити складнощів із оформленням спадщини. Домовленостей щодо будь-якого утримання від доньки взамін передачі права власності у них не було, договір дарування він підписував свідомо і був ознайомлений із його умовами, але сподівався, що в разі повернення його з-за кордону донька поверне хоча б одну квартиру з тих, що він на неї переоформив.

Відповідач проти позову заперечив, оскільки ніяких домовленостей із батьком щодо надання утримання чи будь-якої винагороди за дарування квартири між ними не було, позивач знав, що укладає саме договір дарування, до того ж в один день 19 червня 2015 року вони уклали два договори дарування.

Згідно двох договорів дарування, укладених 19 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, останній були подаровані квартира АДРЕСА_1, та квартира АДРЕСА_2.

Наданий позивачем висновок про здійснені 15.12.2013 року дослідження стану його здоровя у кардіологічному відділенні лікарні в Дубаі є неналежним доказом, оскільки не містить жодної інформації щодо помилки у природі правочину.

За змістом ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Враховуючи, що позивач не помилявся щодо того, який правочин він вчиняє, тобто укладає із донькою договір дарування квартири, це відповідало його внутрішній волі, отже відсутня будь-яка помилка щодо обставин, які мають істотне значення, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі ст.ст. 203, 219 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 15, 58, 59, 60, 214-215 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 19 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя