АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

13 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку регресу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року,

встановила:

18.02.2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 10 лютого 2007 року по 03 грудня 2014 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі, за кредитні кошти був збудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, у якому до травня 2014 року вони з ОСОБА_2 проживали однією сім'єю.

Так, 24.07.2007 р. у ПАТ «ВТБ Банк» на його ім'я був оформлений кредит в інтересах сім'ї у розмірі 200000 доларів США на будівництво вказаного будинку. Поручителем за вказаним договором виступив його брат ОСОБА_4

З метою швидкого погашення кредиту, 18.11.2007 р. його брат ОСОБА_4 позичив йому грошові кошти у розмірі 97000 доларів США, про що було складено відповідну розписку. 23.11.2007 р. вказані кошти були зараховані на його кредитний рахунок як часткове погашення кредитного боргу.

Надалі, для повного виконання зобов'язань за кредитним договором та припинення договору застави рухомого майна, ОСОБА_4 24.12.2007 р. на кредитний рахунок, відкритий у ПАТ «ВТБ Банк» на його ім'я, перерахував 27 000 доларів США та 11.01.2008 р. - 20 665,04 доларів США.

Таким чином, частина заборгованості за кредитним договором була частково погашена ОСОБА_4 у розмірі 144 665,04 доларів США.

З цієї суми він повернув ОСОБА_4 лише 12 577,06 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.10.2014 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення коштів по виплаті кредиту за кредитним договором, з нього на користь брата стягнуто заборгованість у розмірі 1 710 431,69 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.07.2015 р. за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано право власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння. Вказаним судовим рішенням встановлено, що будівництво вказаного будинку здійснювалось за кредитні кошти.

У зв'язку з тим, що він 21.12.2015 р. за особисті кошти виконав частину спільного зобов'язання подружжя на суму 1 710 431,69 грн., що підтверджується копією мирової угоди від 21.12.2015 р. та ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 р. про затвердження мирової угоди, у відповідності до положень 544 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 в порядку регресу Ѕ частину сплачених ним грошових коштів, що становить 855 215 грн. 84 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неправильно досліджено докази та невірно дано оцінку поясненням сторін, як доказам у справі, а також письмовим доказам, що потягло за собою невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначив, що відповідач надавала згоду на укладення позивачем кредитного договору, останній було відомо, як про погашення поручителем заборгованості по кредиту, так і про факт позики грошових коштів. Відповідач не оскаржила рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.10.2014 р., яким стягнуто заборгованість по кредиту на користь поручителя.

При цьому судом не враховано наявні докази на підтвердження того, що кредитний договір був укладений під час перебування сторін у шлюбі й будівництво будинку відбувалось за кредитні кошти подружжя.

Всупереч вимогам процесуального законодавства, лише зі слів відповідача встановлено, що кредит використаний позивачем у підприємницькій діяльності, а не для будівництва будинку. Вказана обставина спростовується особистими поясненнями відповідача під час розгляду справи Бориспільським міськрайонним судом Київської області .

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Вказаний висновок суду є правильним.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 10 лютого 2007 р. по 03 грудня 2014 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

24 липня 2007 р. між ВАТ ВТБ Банк та ОСОБА_1 укладено генеральну угоду №03.28/07-ГУ, за умовами якого банк зобов'язується надавати клієнту кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у рамках цієї Угоди і які є її невід'ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості клієнта за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 400 000 доларів США (а.с.21).

24 липня 2007 року між ВАТ ВТБ Банк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №03.28/07-СК1, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 200 000 доларів США на споживчі цілі (а.с.18).

08 лютого 2008 року між ВАТ ВТБ Банк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №03.28/08-СК2, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 250 000 доларів США н а споживчі цілі (а.с.22).

24.07.2007 р. між ВАТ ВТБ Банк та ОСОБА_4, ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким останні поручились перед банком за виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту. Відповідно до п. 3 вказаного договору поручитель має право самостійно виконувати зобов'язання за кредитним договором (а.с.20).

Як вбачається з матеріалів справи, під час перебування сторін у шлюбі було побудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.05.2009 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння. Вказаним судовим рішенням встановлено, що вказаний будинок було побудовано, в тому числі, за кредитні кошти ( а.с. 11-13).

Згідно довідки ПАТ «ВТБ Банк» від 29.09.2014 р., станом на 29 вересня 2014 р. у ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № №03.28/07-СК1 відсутня. Останній платіж було здійснено 11.01.2008 р. (а.с.28).

Доводи позивача в тій частині, що кредитну заборгованість було погашено за рахунок коштів, отриманих в позику від його брата ОСОБА_4, а тому у відповідача виник солідарний обов'язок по його поверненню є недоведеними.

З наданих позивачем квитанцій вбачається, що кошти в сумі 20 665,04 доларів США, 27000 доларів США та 97 000 доларів США на погашення кредиту були сплачені саме ОСОБА_1 в період з 23.11.2007 р. по 11.01.2008 р. (а.с.29-31).

Доводи позивача, що вказані кошти були перераховані на його рахунок ОСОБА_4 належними доказами не підтверджені.

Відповідно до наявної в матеріалах справи розписки, датованої 18.11.2007 р., ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 гроші в сумі 97 000 доларів США для погашення кредиту у ВТБ Банку (а.с.27).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 р., з урахуванням пояснень позивача ОСОБА_4, які підтвердив відповідач ОСОБА_1, встановлено, що заборгованість по кредитному договору була погашена за рахунок коштів позивача, відповідач повернув лише 12 577,06 доларів США. З урахуванням обставини визнання позову відповідачем суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 1 710 431 грн. (а.с. 33-34).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на те, що ОСОБА_2 участі у розгляді вказаної справи не брала, обставини, встановлені вказаним судовим рішення, преюдиційного значення для вирішення даного спору не мають.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Доказів того, що ОСОБА_7 надавала у письмовій формі згоду на укладення договору позики матеріали справи не містять.

За таких обставин доводи позивача про те, що отримання ним в позику у брата грошових коштів має своїм наслідком виникнення солідарного обов'язку по їх поверненню у відповідача є безпідставними.

Посилання позивача на положення ч.1 ст. 544 ЦК України, як на підставу для задоволення позову, є необґрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів виникнення у відповідача солідарного обов'язку перед позивачем за виконання ним спільного зобов'язання перед кредитором матеріали справи не містять.

Надання відповідачем згоди на укладення кредитного договору не є доказом того, що остання надала згоду й на виникнення обов'язків, пов'язаних з виконанням зобов'язань, взятих позивачем за договором позики.

Помилковість висновків суду в тій частині, що кредитні кошти були витрачені не в інтересах сім'ї не призвела до неправильного вирішення спору в цілому.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/12686/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Новак А.В.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.