Справа №484/3364/15-ц 25.01.2016 25.01.2016 25.01.2016
Справа № 484/3364/15-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22ц/784/289/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

25 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.

з участю:

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5, поданої від імені ОСОБА_6, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 грудня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, -

у с т а н о в и л а:

26 серпня 2015 року ОСОБА_3 пред'явив зазначений позов до ОСОБА_7, який обґрунтовував наступним.

04 липня 2012 року він за договором позики передав ОСОБА_8 у власність 6 300 доларів США, які той зобовязався повернути на першу ж його вимогу, про що видав розписку.

В подальшому, у декілька прийомів він передав ОСОБА_8 ще 700 доларів США, про що той особисто, окремими записами зазначив у тій же розписці.

У квітні 2013 року ним була заявлена вимога до боржника про повернення грошових коштів, проте той її не виконав і грошей не повернув.

Неодноразові звернення з такими ж вимогами у подальшому теж виявилися марними.

11 червня 2014 року ОСОБА_8 помер, про що він дізнався лише 10 грудня 2014 року з відповіді відділу ДРАЦС по м. Первомайську.

Вважаючи, що спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8 прийняла його дружина - ОСОБА_7, оскільки проживала разом зі спадкодавцем, і, бажаючи отримати борг від неї за рахунок спадкового майна, він особисто, а також через нотаріальну контору - предявив їй відповідну вимогу, проте, і вона відмовилася повернути борг.

Посилаючись на викладені обставини просив звернути стягнення на спадкове майно, що за життя належало ОСОБА_8, й стягнути з ОСОБА_7 на його користь борг, що витікає з договору позики, у розмірі 157 500 гривень 86 копійок, з яких: 154 280 гривень сума основного боргу, а 3 220 гривень 86 копійок 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, та судові витрати.

04 листопада 2015 року ОСОБА_3 подав до суду уточнену позовну заяву, в якій посилаючись на те, що ОСОБА_7 відмовилась від спадщини на користь своєї доньки ОСОБА_6, а та, в свою чергу, спадщину прийняла, просив:

●визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 такими, що несуть солідарну відповідальність перед ним за зобовязанням померлого ОСОБА_8;

●звернути стягнення на майно ОСОБА_6, одержане нею в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_8 та стягнути з ОСОБА_6 в рахунок погашення боргу того перед ним 157 500 гривень 86 копійок;

●стягнути з ОСОБА_7 на його користь судові витрати.

03 грудня 2015 року ОСОБА_3 уточнив свої вимоги в частині, що стосуються судових витрат й просив стягнути судові витрати солідарно з обох відповідачів.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 грудня 2015 року позов задоволено частково. З ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 в межах вартості спадкового майна, отриманого після смерті ОСОБА_8В, стягнуто суму неповернутої позики в розмірі 138 852 гривні, три проценти річних від простроченої суми - у розмірі 3 220 гривень 86 копійок та 1 575 гривень судових витрат.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Представник ОСОБА_5, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_6 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у позові до неї.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що на момент смерті ОСОБА_8, що сталася 11 червня 2014 року, той мав борг перед позивачем у розмірі 138 852 гривні 86 копійок, який, в межах вартості майна, одержаного у спадщину, зобовязана, як єдиний спадкоємець, що прийняв спадщину, сплатити донька померлого ОСОБА_6

Крім того, у звязку з тим, що позичальник та його спадкоємець прострочили грошові зобовязання, то відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, і на вимогу кредитора остання зобовязана сплатити ОСОБА_3 ще і три проценти річних від простроченої суми. В той же час, у вимогах, заявлених до ОСОБА_7, як на думку суду слід відмовити, оскільки та в установленому законом порядку від спадщини відмовилася, а тому не є належним відповідачем по боргам померлого чоловіка.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Так, в силу статей 12161219, 1223, 1228, 1258, 1261, 1268-1269, 1281-1282, 1296 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, не входять до складу спадщини.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальним правилом, першими спадкують особи, визначені у заповіті, а також ті, що мають обовязкову долю у спадщині.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК Кодексу.

В силу ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім установлених законом випадків

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Якщо спадкоємців декілька, то кожен з них зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Для вирішення питання щодо боргів спадкодавця, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

У свою чергу, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги.

З буквального, системно-логічного аналізу виписаних вище норм матеріального можна зробити наступні висновки.

Спадкоємці, що прийняли спадщину, зобовязані за рахунок успадкованого майна задовольнити вимоги кредиторів, оскільки до складу спадщини, входять не лише права, але і обов'язки спадкодавця. Такими обов'язками спадкодавця слід вважати - договірні та недоговірні майнові зобов'язання, які в силу їх правової природи можуть бути успадковані, тобто не є невід'ємно пов'язаними з особою їх попереднього носія спадкодавця, зокрема, обовязки, підставою виникнення яких є договори, у тому числі і договори позики.

При цьому, і кредитор спадкодавця і спадкоємець повинні здійснити певні дії, спрямовані на вирішення правової долі боргу.

Зокрема, законодавець передбачив обов'язок спадкоємців повідомити кредиторів про відкриття спадщини у тому випадку, коли їм відомо про борги спадкодавця, а також обов'язок кредиторів спадкодавця, під загрозою погашення належних їм прав вимоги, протягом шести місяців з часу, відколи вони дізналися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, або протягом одного року від настання строку вимоги, у разі, коли кредитори, не знали і не могли знати про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги спадкоємцям, виконавцеві заповіту, а за його відсутності - державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Обов'язки спадкодавця, як і його права, за правилами універсального наступництва переходять безпосередньо до спадкоємців і ті несуть відповідальність за зобов'язаннями спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього, під якою розуміється ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 є дружиною, а, ОСОБА_6 донькою ОСОБА_8

11 червня 2014 року ОСОБА_8 помер, у звязку з чим відкрилася спадщина.

В межах передбаченого чинним законом строку перша - від її прийняття відмовилася, а друга подала до нотаріальної контори заяву про її прийняття, у такий спосіб прийнявши її.

У розрізі виписаних вище норм та встановлених обставин, колегія вважає, що ОСОБА_6 є єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_8, а тому саме вона в межах його вартості повинна задовольнити вимоги кредитора по боргам спадкодавця, якщо такі є.

Оскільки такого ж висновку з тих же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то його рішення в цій частині є законним та обгрунтованим.

Вірним, законним та обгрунтованим є воно і в частині встановлення судом наявності у ОСОБА_8 боргу перед ОСОБА_3 у розмірі, що випливає з договору позики від 04 липня 2012 року та валюті виконання договору.

Так, в силу статі 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки .

Названі дії особи за юридичною термінологією дістали назву правочини (стаття 202 ЦК України).

В залежності від необхідності узгодження волевиявлення сторін, правочини можуть бути односторонніми, дво- чи багатосторонніми. Двоє з названих останніми є договорами.

Формулюючи поняття договору та умови його дійсності, законодавець в статтях 203-204, 215, 626 ЦК України зазначив, що договором визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Його зміст не повинен суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; він повинен бути вчинений у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Зазначене у повній мірі стосується і договорів позики.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Таким чином, договір позики є двостороннім правочином, проте одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики є реальним, а, відповідно, вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики повинен укладатися у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

При цьому, законодавець не передбачив, що недодержання сторонами письмової форми договору позики має наслідком його недійсність, а тому в силу ст. 218 ЦК України він є дійсним і сторони за ним повинні виконувати взяті на себе обовязки. В той же час, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, а ухвалене у спорі рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, в ч. 2 ст. 1047 ЦК України законодавець передбачив, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У звязку з цим, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В той же час, розпискою може підтверджуватися і борг, підстави виникнення якого є відмінний від договору позики, через що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 526 ЦК України, принцип належного виконання зобовязання, стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом названої статті належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

За статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові, а у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання, у звязку з чим настає прострочення кредитора.

Обгрунтовуючи свою правову позицію, позивач надав до суду розписку, складену від імені ОСОБА_8 (а.с. - 80). Вона стороною відповідача не заперечена, а тому, відповідно до виписаних вище норм, вірно прийнята судом як належний та допустимий доказ взяття спадкодавцем у позивача в позику 6 300 доларів США. Доказів тому, що борг повернуто, стороною відповідача не надано, а тому ОСОБА_6 повинна його повернути в межах спадкового майна.

При цьому, розмір боргу слід визначити у грошовій одиниці України.

Так, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Зокрема, такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Системно логічний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

У справі, яка переглядається, суд правильно застосував зазначені норми права, визначаючи суму погашення грошового зобовязання в національній валюті України.

За такого, і в зазначеній частині, рішення суду є вірним та законним.

Стосовно твердження особи, яка подала апеляційну скаргу про пропуск позивачем строку звернення до спадкоємця з вимогою про погашення боргу, то вона є безпідставною, оскільки з матеріалів справи вбачається, що така вимога через нотаріальну контору заявлена в межах встановленого ст. 1281 ЦК України строку (а.с. 62, 63).

У звязку з викладеним, колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому рішення слід залишити без змін.

Що ж до тверджень названої особи, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану від імені ОСОБА_6 -відхилити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 грудня 2015 року залити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_9