Справа № 2-693/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А ЇН И

22. 01. 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого-судді - Бобровник О. В.

при секретарі - Яковенко Н. К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрсиббанк" в особі відділення №831, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О.Р., ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договіру, договіру іпотеки, договіру поруки,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства "Укрсиббанк" в особі відділення №831, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О.Р., ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договіру, договіру іпотеки, договіру поруки.

Позивач при зверненні до суду мотивувала свої вимоги тим, що 01 липня 2008 року між АКІБ "Укрсиббанк", який змінив назву на AT "Укрсиббанк" та позивачем - ОСОБА_1 було укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 в сумі 100000,00 дол. США, що дорівнювало еквіваленту 484890,00 грн., за курсом НБУ на день укладання договору.

Кредитний договір засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р.

Цільове призначення кредиту - придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дата остаточного повернення кредиту - 03 липня 2034 року.

З метою забезпечення договору між позивачем, як позичальником, та банком були укладені: 1) договір іпотеки (нерухомого майна) № 89403 від 01 липня 2008 p., зокрема однокімнатної квартири (знаходиться за адресою: АДРЕСА_1), в якій позивач на даний час проживає з донькою; 2) договір поруки № 214777 від 01 липня 2008 р. ОСОБА_4, 1953 р.н., договір поруки № 214778 від 01 липня 2008 р. ОСОБА_3, 1950 р.н..

Вказані договори засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р.

Позивач вважає, що відповідачем навмисно недотримане та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позивачу як позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та не визначив для позичальника умови договору, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Також позивач зазначала, що на її думку, кредитний договір містить дискримінаційні по відношенню до позивача, як позичальника, умови, що виключає його законність, оскільки порушує права позивача як споживача банківських послуг, право на отримання повної та достовірної інформації щодо кредиту, зокрема на отримання інформації у письмовому вигляді відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про інформацію", Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Позивач вважає, що й договори поруки № 214777 від 01 липня 2008 р. ОСОБА_4 та № 214778 від 01 липня 2008 р. ОСОБА_3 також укладені із порушеннями чинного законодавства, оскільки вони не містять всієї достовірної інформації, а посилаються на основний договір, тобто кредитний, який, в свою чергу, укладений із порушеннями вимог статті 203 ЦК.

В зв'язку із зазначеним позивач з урахуванням уточнень просила суд:

- визнати кредитний договір № 0 від 01.07.2008 р. недійсним;

- визнати недійсним договір іпотеки (нерухомого майна) № 89403 від 01 липня 2008 p., однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати недійсними договори поруки № 214777 від 01 липня 2008 р. та № 214778 від 01 липня 2008 р.;

- збов'язати відповідача прийняти від ОСОБА_1 суму основного боргу за кредитним договором (станом на 01.12.2014 р. - 53975,69 доларів США, що за курсом НБУ на момент підписання кредитного договору становить 261722,72 грн.), а ОСОБА_1 сплатити всі сплачені нею відсотки за користування кредитом у валюті їх сплати.

Позивач в судовому засіданні позовну заяву з урахуванням уточнень підтримала в повному обсязі, просила суд про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі посилаючись на необґрунтованість та неправомірність вимог позивача в зв'язку з чим представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О.Р. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи, про причини неявки суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань до суду не подавала.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, заздалегідь надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про задоволення позову (а.с. 181).

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, заздалегідь надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про задоволення позову (а.с. 164).

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 01 липня 2008 року між АКІБ "Укрсиббанк", який змінив назву на AT "Укрсиббанк" та позивачем - ОСОБА_1 було укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 в сумі 100000,00 дол. США, що дорівнювало еквіваленту 484890,00 грн., за курсом НБУ на день укладання договору (а.с. 9-16).

Кредитний договір засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р.

Вбачається, що цільове призначення кредиту - придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Дата остаточного повернення кредиту - 03 липня 2034 року.

Встановлено, що з метою забезпечення договору між ОСОБА_1, як позичальником, та банком були укладені: 1) договір іпотеки (нерухомого майна) № 89403 від 01 липня 2008 p., зокрема однокімнатної квартири (знаходиться за адресою: АДРЕСА_1), в якій позивач на даний час проживає з донькою; 2) договір поруки № 214777 від 01 липня 2008 р. ОСОБА_4, 1953 р.н., договір поруки № 214778 від 01 липня 2008 р. ОСОБА_3, 1950 р.н.. (а.с. 20-23).

Вказані договори засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р.

Позивач вважає, що відповідачем навмисно недотримане та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позивачу як позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та не визначив для позичальника умови договору, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Також на думку позивача, кредитний договір містить дискримінаційні по відношенню до позивача, як позичальника, умови, що виключає його законність, оскільки порушує права позивача як споживача банківських послуг, право на отримання повної та достовірної інформації щодо кредиту, зокрема на отримання інформації у письмовому вигляді відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про інформацію", Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Позивач вважає, що й договори поруки № 214777 від 01 липня 2008 р. ОСОБА_4 та № 214778 від 01 липня 2008 р. ОСОБА_3 також укладені із порушеннями чинного законодавства, оскільки вони не містять всієї достовірної інформації, а посилаються на основний договір, тобто кредитний, який, в свою чергу, укладений із порушеннями вимог статті 203 ЦК, в зв'язку з чим позивач просила суд про задоволення позову, на що слід зазначити наступне.

Згідно положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернутим їх разом з нарахованими відсотками.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Ст. 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бити визнано недійсним.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Так відповідно до взятих на себе зобов'язань за кредитним договором відповідач виконав свої зобов'язання надавши кредит позивачу, в обумовленій між сторонами сумі, яка зафіксована в самому договорі, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та не заперечувалось самим позивачем в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Вбачається, що відомості стосовно умов кредитування були повідомлені споживачу письмово, перед укладанням кредитного договору, для запобігання непорозуміння та належного укладання договору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовий кредит це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, які послуги вважаються фінансовими, серед визначень, пунктом 6 ст. 4 є надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

З наведеного вбачається, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не відокремлює національну валюту від іноземної, а навпаки об'єднує.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, а банківським кредитом є будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

З огляду на вищезазначене вбачається, що укладаючи кредитний договір в іноземній валюті банк діяв в межах закону, а відтак вбачається, що укладенням даного договору права позивача порушені не були.

З приводу посилань позивача на те, що під час укладення сторонами кредитного договору відповідачем було порушено ст. ст.. 11, 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем не було повідомлено позивача про всі істотні умови кредитного договору, зокрема щодо переваг та недоліків запропонованої валюти кредитування, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Із заяви позичальника-фізичної особи на тримання кредиту вбачається, що позивач у відповідності до інформації правового характеру, що викладена в Анкеті на отримання кредиту погодився з усіма його умовами, про що свідчить підпис позивача.

Окрім того, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Проте, вбачається, що позивач не відмовлялась від виконання умов кредитного договору, а банк, в свою чергу свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, відкривши позичковий рахунок та здійснивши видачу кредитних коштів на підставі письмової заява позичальника.

Таким чином, підписуючи кредитний договір позичальник погодився, що банком надано йому в письмовій формі та у повному обсязі інформацію щодо переваг та недоліків запропонованої системи кредитування, тобто був обізнаний щодо переваг та недоліків запропонованої валюти кредитування.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене вище вбачається, що відповідачем було дотримано всіх вимог, які передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач був належним чином ознайомлений з умовами кредитування та отримала кредит саме на таких умовах, які вважала прийнятними для себе, також зазначений вище кредитний договір відповідає нормам Цивільного кодексу України та діючого законодавства України, а тому вбачається, що жодна з обставин, на які посилалась позивач при зверненні до суду з даним позовом, доведена не була, в зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 11, 14, 192, 203, 215, 525, 526, 533, 1054 ЦК України, ст.. ст.. 11, 15, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.. ст.. 1, 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06. 11. 2009 року № 9, ст. ст.. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: