Справа № 303/3702/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді- доповідача ОСОБА_1,

суддів: Павліченка С. В., Бондаренка Ю. О.,

при секретарі Шимон М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства „ОСОБА_3 Аваль, де треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_4 ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулася до Мукачівського міськрайонного суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_4 ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору з моменту його укладення.

Позовні вимоги мотивує тим, що 08.02.2008 року між ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та нею - ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 014/4041/74/37981 про надання кредиту в сумі 40000 доларів США із сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном погашення - 08.10.2019 року.

При укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються Банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно - правовими актами Національного банку України.

Позивач, як позичальник, був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

Позивачка посилається на те, що зі змісту кредитного договору та доданих до нього матеріалів можна встановити, що відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме:

- всупереч вимогам п.3.1 Правил та ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо;

- всупереч вимогам п.3.2 Правил та ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитний договір і, зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил;

- всупереч вимогам п.3.3 Правил та ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування га погашення кредиту.

Позивач вважає, що оскільки вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно їй доведені, є відсутніми, а тому, відсутні правові підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

Відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 та абзацу 16 ч.1 ст. 6 закону «Про захист прав споживачів», не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах.

За таких обставин, позивачка, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та підстав, передбачених ст.ст. п. п. 22, 23 ст.1 , ст. 11, ч.8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України „ Про захист прав споживачів та ст. ст. 203, 215, 229, 230, 1054, 1055 ЦК України, просила у суді першої інстанції визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 014/4041/74/37981 від 08.02.2008 р., укладений між ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та нею - ОСОБА_2.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивачка оскаржила дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є необєктивним, необґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому, просила дане рішення скасувати і постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Позивачка та її представник в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які зявилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що не має правових підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та положеннями ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору недійсним, так як позивач не довів, що його введено в оману з боку відповідача, а також не вказав на наявність умов для визначення такого договору несправедливим чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, оскільки позивачка, підписуючи договір про надання кредиту, була ознайомлена з його умовами та наслідками, погоджувалася з ними, адже доказів на підтвердження факту вчинення банком щодо неї дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи її інтересів суду не надала, що є її процесуальним обовязком (ст. ст. 10, 59 60 ЦПК України).

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

08.02.2008 року між ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 014/4041/74/37981 про надання кредиту в сумі 40000 доларів США із сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення - 08.10.2019 року.

У пункті 15.7 кредитного договору № 014/4041/74/37981 від 08.02.2008 р., укладеного між банком та ОСОБА_2, вона підтверджувала, що перед укладенням договору була повідомлена у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «ОСОБА_3 Аваль», сукупну вартість кредиту (відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 р)., що підтверджується підписом позичальника на Умовах кредитування, які є невідємною частиною кредитного договору, та немає зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана інформація є повною, доступною, необхідною, достовірною та своєчасною.

Ознайомившись і погодившись з усіма умовами вказаного кредитного договору, ОСОБА_2 власноручно проставила свій підпис на всіх аркушах цього Договору та Умов кредитування.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України та Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України (в редакції Закону, яка була чинною до 02.12.2010 року, - на час вчинення правочину сторонами у справі), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до вимог частин 2, 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогою ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

У відповідності до пункту 3.2 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі № 1-26/2011, Конституційний Суд України виходить з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві.

Доводи апеляційної скарги не грунтуються на матеріалах справи і підлягають відхиленню з наступних міркувань

Зокрема, матеріалами стверджується факт того, що відповідач по справі, відповідно до положень 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

Позивачкою доказів на підтвердження факту вчинення банком щодо неї дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи її інтересів суду не надано, що є її процесуальним обовязком (ст. ст. 10, 59 60 ЦПК України).

Матеріалами справи стверджується факт того, що при підписанні договору оспорюваного кредиту сторони в належній формі дійшли згоди з усіх істотних умов договору.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який вважав, що не має правових підстав для визнання недійсними кредитного договору, з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», так як позивач не довів введення його в оману з боку відповідача, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обовязком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: