У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Іванківська селищна рада Іванківського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу

від 17 грудня 2013 року їм на праві спільної сумісної власності належать житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0342 га за цією ж адресою. Власником житлового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 і земельна ділянка, яка перебуває у користуванні ОСОБА_5, межує із земельною ділянкою позивачів. На початку січня 2014 року ОСОБА_5 самовільно зайняла частину належної їм земельної ділянки шляхом встановлення огорожі між домоволодіннями, в результаті чого доступ до частини їхнього будинку став неможливий. Крім того, на їхній земельній ділянці знаходяться будівельні матеріали відповідача, які вона відмовляється прибирати. Своїми протиправними діями ОСОБА_5 пошкодила каналізаційні труби, змонтовані позивачами на їх земельній ділянці, чим завдала майнової і моральної шкоди.

З огляду на зазначене, позивачі просили зобов'язати ОСОБА_5 за власні кошти прибрати встановлену огорожу та перемістити фундаментні бетонні блоки за межі їхньої земельної ділянки, стягнути з відповідача на їх користь 3 400 грн у відшкодування майнової шкоди та 10 000 грн у відшкодування моральної.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 16 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 за власні кошти прибрати встановлену нею огорожу та перемістити розміщені нею 16 фундаментних блоків за межі земельної ділянки, що по АДРЕСА_1.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 липня 2015 року рішення Іванківського районного суду Київської області від 16 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявники просять скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 грудня 2013 року ОСОБА_3 набув житловий будинок № АДРЕСА_1, який є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 грудня 2013 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0342 га за цією ж адресою, яка також є спільною сумісною власністю позивачів.

ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 26 травня 2009 року є власником житлового будинку АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці, що межує із земельною ділянкою позивачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини. які мають значення для правильного вирішення справи.

Обґрунтовуючи позов, позивачі посилались на акт обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 14 березня 2014 року, згідно якого комісією виявлено самовільне зайняття ОСОБА_5 частини земельної ділянки ОСОБА_3 за вказаною адресою.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, а саме: акт обстеження земельної ділянки від 14 березня 2014 року, акт обстеження земельної ділянки від 26 червня 2013 року за цією ж адресою ОСОБА_7 (попередній власник спірної земельної ділянки), рішення апеляційного суду Київської області від 23 липня 2013 року, а також постанову про закриття кримінального правопорушення, дав їм оцінку і, з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції констатував, що судом першої інстанції не з'ясовано правовий режим земельної ділянки, зокрема, чи є позивачі власниками земельної ділянки, а якщо є, чим підтверджується таке право та які межі їх земельної ділянки; чи захопила відповідач частину належної їм земельної ділянки та яку площу. Проте, маючи відповідні процесуальні повноваження, апеляційний суд у разі таких процесуальних недоліків рішення суду першої інстанції, мав їх усунути, що визначено ст. 303 ЦПК України.

Так, суд апеляційної інстанції не дав оцінки змісту договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеному 17 грудня 2013 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_3, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності і не врахував, що відсутність у діях особи складу злочину не включає наявність у її діях порушення права цивільного і покладення на особу відповідальності за вчинення цивільного правопорушення.

Крім того, апеляційний суд, дослідивши акт обстеження земельної ділянки ОСОБА_7 (попередній власник спірної земельної ділянки) по АДРЕСА_1 та постанову про закриття кримінального правопорушення, залишив поза увагою акт обстеження земельної ділянки від 14 березня 2014 року і не дав йому оцінки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції передбачений в ст. 316 ЦПК України і у ньому, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви зміни рішення чи скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Зробивши висновок про те, що підставою для скасування судового рішення є неповнота з'ясування судом першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції не врахував, що норми процесуального права щодо повноти та всебічності розгляду справи (ст. 213 ЦПК України) поширюються як на судове рішення суду першої інстанції, так і на судове рішення суду апеляційної інстанції.

У разі встановлення судом апеляційної інстанції порушення судом першої інстанції вимог закону щодо повноти і всебічності розгляду справи, суд апеляційної інстанції зобов'язаний усунути ці недоліки і ухвалити рішення згідно із законом.

Суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 307, 316 ЦПК України, не перевірив доводів та заперечень осіб, які беруть участь у справі, не навів достатніх мотивів, з яких він вважає невірними висновки суду першої інстанції; не спростувавши факти й обставини, що установлені судом першої інстанції, не визначився з нормою права, що підлягає застосуванню, і дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції і відмови у задоволенні позову.

З огляду на наведене, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук