АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 594/1034/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Денисова Т.С.
Провадження № 22-ц/789/236/16 Доповідач - Ткач О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Гірський Б. О., Жолудько Л. Д.,

при секретарі ОСОБА_2

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третіх осіб Борщівської державної нотаріальної контори Тернопільської області, приватного нотаріуса Борщівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Борщівського районного суду від 16 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третіх осіб Борщівської державної нотаріальної контори Тернопільської області, приватного нотаріуса Борщівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Справа № 594/1034/15-ц

Провадження № 22-ц/789/236/16 Головуючий у 1-й інстанції- Данисова ОСОБА_1 21 Доповідач ОСОБА_7

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції неналежним чином оцінено всі обставини справи, на які вона посилалась в своїх позовних вимогах, а саме: її похилий вік та інвалідність у зв'язку із чим вона потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги і в подальшому помилилась з природою укладеного договору. Вказані обставини нею підтверджено у судовому засіданні показами свідків.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3- дочка ОСОБА_8, доводи апеляційної скарги підтримала і суду пояснила, що мати помилково в 2009 році уклала договір дарування належної їй частини будинку синові ОСОБА_9, який з нею постійно проживав до весни 2015 року, часу виникнення між ними скандалу, після чого вона забрала матір до себе. При укладенні договору мати мала на меті забезпечення на майбутнє собі догляду зі сторони сина, а не безоплатну передачу йому вказаної частини домоволодіння.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечив доводи апеляційної скарги і просить рішення залишити в силі. Представник відповідача суду пояснив, позивачка в справі є матірю чотирьох кожен з яких досяг пенсійного віку 50 років кожному, в т.ч. і відповідач ОСОБА_4, якому минуло 66 років. Відповідач з часу народження проживає в даному будинку. Вказаний будинок має два входи, оскільки передбачалось його використання для потреб двох сімей: сімї відповідача та сімї позивачки, яка складалась з неї та чоловіка. В 2007 році, після 47 років спільного проживання, позивачка розлучилась з чоловіком ОСОБА_10, і бувше подружжя поділило спірне домоволодіння. Після поділу жилого будинку позивачка почала проживати однією сімєю з сімєю відповідача. Під час судового розгляду справи з поділу домоволодіння позивачка вимагала для відповідача 1/3 частину домоволодіння, оскільки ним проведено ряд добудов. Крім цього, нею неодноразово, до укладення спірного договору, складались в користь відповідача заповіти, доручення. Вказаний спір виник, після обдарування батьком дочки ОСОБА_8, представниці позивачки.

Відповідач ОСОБА_5 заперечує проти доводів апеляційної скарги та суду пояснив, що є внуком позивачки і виріс у вказаному будинку. Всій родині було відомо, що вказана частина належить батькові, оскільки все життя він прожив у ньому, вклав значні кошти в його реконструкцію. Договір дарування зробив в його користь, оскільки є онкологічно хворим, можливо цим і пояснюється останнім часом його нестриманість в стосунках з рідними.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, заслухавши сторони та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування 1/2 частини домоволодіння №63 на вул.Крушельницької м.Борщова, який укладено 09.04.2009 року, недійсним, посилаючись на те, що вказаний правочин укладено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона скористалась.

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги і підставою визнання договору недійсним зазначає ст. 229 ЦК України посилаючись на те, що даний договір вчинено під впливом помилки, оскільки вона мала на меті укладення договору довічного утримання. Таке утримання відповідач надавав їй лише протягом двох місяців з дня укладення договору. Після сварки в квітні 2015 року, вона взнала, що нею підписано договір дарування, а не договір довічного утримання (а.с. 90-92).

Крім цього, позивачка доповнила свої вимоги та просить визнати недійсним договір дарування цієї частини домоволодіння, який укладено 16.05.2015 року між раніше обдарованим ОСОБА_4, та його сином, а її внуком ОСОБА_5 У вказаній частині вимог позивачкою не наведено ні підстав, ні обставин якими обгрунтовує свої вимоги про недійсність вказаного договору.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено укладення нею договору дарування внаслідок помилки щодо юридичної природи правочину, а відповідно і відсутні підстави недійсності наступного відчуження вказаної частини домоволодіння в користь її внука.

З даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки вони відповідають матеріалам справи, встановленим судом обставинам та вимогам закону.

Посилання апелянта на невідповідність висновків суду обставинам справи є необгрунтованими. Більше того, вони спростовуються заперечуються поясненнями апелянта в суді першої інстанції, обєктивно підтвердженими матеріалами справи.

Згідно до вимог ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним критеріям відповідає судове рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3, який з 1999 року проживав разом із батьками у спірному домоволодінні №63 на вул.Крушельницької м.Борщова Тернопільської області в якому провів ряд добудов до жилого будинку, побудував і господарські будівлі, що не заперечувалось і не заперечується сторонами в справі, свідками, відображено в судовій справі про поділ в 2008 році вказаного домоволодіння між позивачкою та її чоловіком ОСОБА_10І.(а.с.5-7).

09 квітня 2009 року між ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_4 укладено договір дарування належної їй 1/2 частину домоволодіння у м. Борщеві по вул. С. Крушельницької, 63, який посвідчений державним нотаріусом Борщівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за Р№-500 ( а.с.135-148).

На даний час власником вказаної частини домоволодіння є ОСОБА_5 на підставі договору дарування, який укладено 16.06.2015 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12).

07.05.2009 року укладено договір дарування між ОСОБА_10І та ОСОБА_8Д про дарування 1/2 частини домоволодіння №63 на вул.Крушельницької м.Борщова, що вбачається з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.173-174).

Так, згідно ст. 212 ЦПК -Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті."

З пояснень сторін, в т.ч. і позивачки, свідків, судом першої інстанції встановлено, що після розподілу домоволодіння, позивачка почала проживати з сімєю відповідача.

З пояснень найближчих сусідів сторін ОСОБА_12, ОСОБА_13, свідків ОСОБА_14,ОСОБА_15, ОСОБА_16 судом першої інстанції встановлено, що позивачка усвідомлювала і адекватно сприймала свої дії щодо безоплатного відчуження в користь відповідача належної їй частини домоволодіння. Крім цього, оцінка показам вищевказаних свідків, а також і показам інших дітей та внуків позивачки: ОСОБА_17, ОСОБА_18 дана судом в системному та логічному аналізі з вчинками позивачки, яка в 2007-2008 роках неодноразово складала в користь відповідача заповіти на своє майно, в т.ч. і на належну їй частину домоволодіння, оформляла довіреності на розпорядження належним їй майном ( а.с.49-54); при розгляді в суді справи про поділ майна вимагала для відповідача 1/3 частини спірного домоволодіння ( а.с.6).

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

За приписами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги покази свідків, наявні у справі письмові докази та прийшов до вірного висновку, що обдарованою усвідомлювалось укладення договору дарування. Про усвідомленість і цілеспрямованість вказаної дії свідчать і попередні неодноразові її заповідальні розпорядження на користь сина ОСОБА_4, який увесь час проживав із нею та здійснював будівельні робити у спірному домоволодінні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, які зводяться до того, що суд необгрунтовано відмовив у задоволенні її вимог не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять правових підстав для скасування рішення суду в цій частині та ухваленні нового відповідно до ст.309 ЦПК України.

Позивачем не наданого жодного належного та допустимого доказу того, щодо помилки у правовій природі укладеного правочину.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та правильно з'ясував характер спірних правовідносин, вірно застосував норми матеріального права, висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, тому рішення суду є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Борщівського районного суду від 16 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7