Провадження № 22-ц/780/585/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 38 28.01.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Гуля В.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

встановила:

У грудні 2014 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаним позовом, який уточнив у травні 2015 року, мотивуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати сторін ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина за законом, яка складається із житлового будинку НОМЕР_1 та земельної ділянки, площею 0,12 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Спадкоємцями першої черги за законом щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 є позивач, відповідач та їхній рідний брат ОСОБА_3

У встановлений законом строк ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, під час подання якої відповідач домовився із позивачем та їхнім братом ОСОБА_3 про те, що вони відмовляються від прийняття спадщини, а відповідач зобов'язується виплатити позивачу та рідному брату ОСОБА_3 в рівних частинах, 30000 (тридцять тисяч) доларів та кошти від реалізації успадкованої земельної ділянки, про що відповідачем написано розписку.

За домовленістю і за зобов'язанням відповідача позивач відмовився від прийняття спадщини на користь відповідача.

Протягом тривалого часу відповідач обіцяв виконати взяті на себе зобов'язання, але після того, коли почув від сусідів, що земельну ділянку, яка входила до складу спадщини він вже продав, але нічого про це ні позивачу ні брату ОСОБА_3 не повідомив, позивач звернувся до нього письмово про виконання взятих на себе грошових зобов'язань. 28.11.2014 року позивач отримав від відповідача листа, в якому він відмовився від своїх грошових зобов'язань за попередньою домовленістю, тобто від виплати в рівних частках йому та брату коштів у розмірі 30000 (тридцяти тисяч) доларів США та виплати коштів від реалізації вищевказаної земельної ділянки.

За таких обставин, позивач вважає, що є наявні всі підстави у розумінні ч. 1 ст. 229 та ст. 230 ЦК України для визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, оскільки він, по-перше, помилився щодо природи правочину, що має істотне значення для вирішення питання недійсності правочину, а, по-друге, відповідач навмисно ввів його в оману, оскільки в своєму листі він прямо заперечує про свої грошові зобов'язання, незважаючи на те, що письмово зобов'язався виплатити йому кошти.

Просив суд ухвалити рішення, яким визнати відмову від прийняття спадщини на користь відповідача ОСОБА_3, спадкоємця за законом, недійсною. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на користь ОСОБА_3, а саме: на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 0,12 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в межах с. Малютянка.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України поновити та надати йому додатковий строк, достатній для подання до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд за результатами оцінки доказів взагалі не навів мотивів відмови у їх прийнятті, чим порушив ч. 4 ст. 212 ЦПК України.

Суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, оскільки на вимогу відповідача застосував загальні строки позовної давності, передбачені ст. 257 ЦК України, не звернувши уваги на положення ст. 258 ЦК України в редакції від 22.09.2011 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, яка встановлює спеціальні строки позовної давності у п'ять років до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману.

Крім того, позивач вважає, що суд дійшов безпідставного висновку про відмову в позові за пропуском строків позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про порушення своїх прав з часу, коли відповідач надіслав йому листа від 25.11.2014 року, в якому фактично відмовився від своїх зобов'язань сплатити кошти позивачу за відмову від своєї частки у спадщині.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не визначився із предметом і підставою позову ОСОБА_2, належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Так, вирішуючи даний спір, суд обґрунтовував свої висновки тим, що у задоволенні позову повинно бути відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності суд не знаходить.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати сторін ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина за законом, яка складається із житлового будинку НОМЕР_1 та земельної ділянки, площею 0,12 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Спадкоємцями першої черги за законом є позивач, відповідач та їхній рідний брат ОСОБА_3

Із копії спадкової справи № 442/2011 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 убачається, що 06.08.2011 року позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 та їхній брат ОСОБА_3 подали до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що залишилася після її смерті. (а. с. 108-146).

26.11.2011 року позивач ОСОБА_2 відкликав заяву про прийняття спадщини і в цей же день 26.11.2011 року відмовився від спадщини на користь відповідача ОСОБА_3 В даній заяві він повідомив, що усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовляється від прийняття спадщини після померлої матері за законом та за заповітами, якщо такі складалися, на користь її сина ОСОБА_3 Зміст ст. ст. 1273, 1274, 1275 ЦК України йому нотаріусом роз'яснено. (а. с. 121-122).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 27 грудня 2011 року спадкоємцем зазначеного у цих свідоцтвах майна ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є її син ОСОБА_3 Спадщина, на яку видані ці свідоцтва, складається з житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0856 га, що розташовані за адресою АДРЕСА_1. (а. с. 140, 142).

Встановлено, що 27 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_3 склав розписку, із змісту якої вбачається, що він зобов'язується виплатити своїм братам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суму 30 (тридцять) тисяч доларів, в рівних частинах, за відмову на його користь успадкованих частин житлового будинку в АДРЕСА_1.

Крім того, їм буде виплачена вся сума коштів, отриманих від реалізації успадкованої ним земельної ділянки під ОСГ площею 0,12 га в с. Малютянка, в рівних частинах, від якої він відмовляється на користь своїх братів. (а. с. 12).

За правилами ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 258 ЦК України, яка діяла на час виникнення правовідносин, позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) .

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, не звернув уваги на ч. 3 ст. 258 ЦК України, яка діяла на час виникнення правовідносин, згідно вимог якої позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману.

Суд не звернув уваги на те, що правочин вчинено 26.11.2011 року, а позов пред'явлено 15.12.2014 року, тобто в межах п'ятирічного строку.

Крім того, суд всупереч вимогам ч. 1 ст. 261 ЦК України не з'ясував, коли почався перебіг позовної давності, оскільки позивач в своєму позові посилався на те, що йому стало відомо про порушення своїх прав з часу, коли відповідач надіслав йому листа від 25.11.2014 року, в якому він відмовився від своїх грошових зобов'язань за попередньою домовленістю.

Також суд першої інстанції не звернув уваги на роз'яснення п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», не навів у рішенні дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, не встановив наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, не встановив, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача саме цим відповідачем, який залучений у справі, та чи є він відповідальним за це.

Тобто, суд в оскаржуваному рішенні всупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України не зробив висновків щодо доведеності чи не доведеності позову, оскільки у разі, якщо позов не доведено, то це є самостійною підставою для відмови у позові, і дійшов поспішного висновку про відмову в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Ухвалюючи судове рішення, суд також не звернув уваги на те, що предметом позову є визнання відмови позивача від прийняття спадщини на користь відповідача недійсною, оскільки вона укладена внаслідок обману. Позивач даний позов пред'явив з підстав, передбачених ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 261, ч. 5 ст. 1274 ЦК України. (а. с. 4, 71-73).

Згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Частинами другою та пятою статті 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За правилами ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, які викладені в пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Суд вищезазначених положень закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не врахував, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не обґрунтував свої висновків щодо визнання одностороннього правочину недійсним із зазначених підстав; не встановив і в рішенні не зазначив наявність обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги позивача та заперечення відповідача, якими доказами вони підтверджуються, а також інших обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Крім того, рішення суду першої інстанції не містить переконливих висновків про наявність чи відсутність обману - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення та залишив поза увагою той факт, що відмова позивача від прийняття спадщини на користь відповідача є одностороннім правочином.

Згідно ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень.

Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.

Як убачається з позовної заяви, обман полягає в тому, що відповідач відмовився від виплати позивачу коштів у розмірі 30000 доларів за відмову позивача на користь відповідача від успадкованої частини спадкового будинку та від виплати коштів від реалізації спадкової земельної ділянки.

Однак, за змістом ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування, і такі обставини мають існувати саме на момент вчинення правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Отже, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману повинен довести позивач, який в момент підписання заяви про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача діяв під впливом обману.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не доведені, оскільки заява про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача складена позивачем 26.11.2011 року (а. с. 122), а розписка про зобов'язання виплатити позивачу відповідні кошти за відмову від прийняття спадщини складена відповідачем 27 листопада 2011 року (а. с. 12), тобто на слідуючий день після вчинення позивачем одностороннього правочину.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження навмисного введення позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення ним 26.11.2011 року спірного правочину, всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України позивачем не надано.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що подання позивачем заяви про відмову від прийняття спадщини з наведених та підтверджених ним мотивів не може бути підставою для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, як вчиненою під впливом обману. Позивачем не доведено істотність обставин, щодо яких його було введено в оману.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що права позивача на момент подачі ним заяви про відмову від прийняття спадщини 26.11.2011 року відповідачем не порушені. Тому суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про відмову в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від позовних вимог про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини.

Також не підлягають до задоволення позовні вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки заяву про прийняття спадщини позивач подав 06 серпня 2011 року, тобто в строк, встановлений ст. 1270 ЦК України (а. с. 108 зворот).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову по суті позовних вимог відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнитичастково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді