Справа № 212/2741/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді Пустовіта О.Г.,

при секретарі Конограй В.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального Підприємства "Криворізька муніципальна гвардія" про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2016 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, який в подальшому позивачем був уточнений.

На підтвердження своїх позовних вимог вказав, 16 березня 2015 року він був прийнятий КП «Криворізька муніципальна гвардія» на роботу охоронцем за строком трудовим договором.

Восени 2015 року він був мобілізований до лав Збройних Сил України та з 02.09.2015, бере безпосередньо участь в АТО.

31 грудня 2015 року КП « Криворізька муніципальна гвардія» його було звільнено з роботи. Вважає, що відповідачем порушено Кодекс законів про працю України та Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з правовою позицією відображеною Державною Службою України з питань праці в листі від 26.11.2015 № 4979/0/4.1-06/6/ДП-15 припинення трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливо тільки після закінчення проходження військової служби.

В зв`язку з тим, що він по теперішній час безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, вважає, що відповідач звільнив його незаконно.

Просить визнати незаконними та скасувати наказ про його звільнення та поновити на посаді охоронця Комунального Підприємства «Криворізька муніципальна гвардія». Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 26776,17 гривень та моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень.

Позивач та його представник в судовому засіданні уточнений позов підтримали в повному обсязі, пердставник позивача пояснив, що ОСОБА_1 був прийнятий КП «Криворізька муніципальна гвардія» на роботу охоронцем за строковим трудовим договором. 31.12.2015 його було звільнено з роботи на підставі ст. 36 ч.2 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору. Однак відповідачем не було взято до уваги, що ОСОБА_1 на теперішній час призваний на військову службу, а тому його звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору можливо, лише після закінчення проходження військової служби. Враховуючи вимоги ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Просив визнати незаконними та скасувати наказ №316 від 31.12.2015 про звільнення ОСОБА_1 та поновити його на посаді охоронця Комунального Підприємства «Криворізька муніципальна гвардія». Виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 26776,17 гривень. Крім того незаконним звільненням позивачу завдано моральну шкоду. ОСОБА_1 зазнав душевних страждань, внаслідок порушення його прав, яку він оцінює у розмірі 10000 гривень, та просить стягнути з відповідача. Рішення допустити до негайного виконання в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку в межах платежу за один місяць.

Представник відповідача КП «Криворізька муніципальна гвардія» Кращенко М.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на письмові заперечення, які додані до матеріалів справи.

Пояснила, що ОСОБА_1 , відповідно до п.3 наказу № 24к від 13.03.2015 позивача було прийнято на роботу по строковому трудовому договору з 16.03.2015 по 31.12.2015 на посаду охоронника з тарифною ставкою 9,62 грн..

08 липня 2015 ОСОБА_1 було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації. У зв`язку з цим, на виконання ст.119 КЗпП України, підприємством було видано наказ № 79-од від 30.06.2015 про увільнення ОСОБА_1 від роботи з 08.07.2015 зі збереженням середнього заробітку. Згідно наказу № 316-к від 31.12.2015 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади охоронника , на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за період з 16.03.2015 по 31.12.2015.

КП «Криворізька муніципальна гвардія» листом №334 від 07.12.2015 повідомила ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з припиненням 31.12.2015 строку трудового договору, йому необхідно одержати трудову книжку та ознайомитись з наказом про звільнення в кадровій службі підприємства або надати письмову згоду на відправлення трудової книжки поштою за вказаною ним адресою. ОСОБА_1 31.12.2015 під підпис було ознайомлено з наказом про звільнення, особисто отримано трудову книжку. Вважає, що дії підприємства законні тому, що ОСОБА_1 при написанні заяви про прийняття на роботу був повідомлений, що між ним та підприємством укладено строковий трудовий договір, з визначеним строком 31.12.2015. Таким чином ОСОБА_1 виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Посилання позивача на ст.119 КЗпП України необґрунтовані, тому що якщо працівником було укладено строковий трудовий договір, то жодною нормою КЗпП не передбачено продовження дії строкового договору у випадках передбачених ст.119 КЗпП України. Дані висновки підтверджені Міністерством соціальної політики України. Тому вважає, що звільнення ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору відбулося з дотриманням трудового законодавства, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо поновлення на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо стягнення сум в порядку відшкодування моральної шкоди, вважає, що позивачем не надано жодного доказу про перенесені фізичні та душевні страждання, та підтвердження з яких міркувань визначений розмір шкоди. Крім того вважає, що позивачем при зверненні до суду був пропущений строк позовної давності, а саме у справах про звільнення, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В даному випадку, ОСОБА_1 був звільнений 31.12.2015 та саме цього дня КП « Криворізька муніципальна гвардія» видало працівнику трудову книжку. Оскільки при зверненні позивачем до суду 12.05.2016 питання про поновлення пропущеного строку позовної давності не ставилось, просить застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 позовну давність та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що 13.03.2015, ОСОБА_1 звернувся до КП «Криворізька муніципальна гвардія» з заявою про прийняття його на роботу з 16.03.2015 за строковим трудовим договором, про що свідчить власноручно написана заява позивача.
Відповідно до Наказу № 24-к від 13.03.2015 позивача було прийнято на роботу по строковому трудовому договору з 16.03.2015 по 31.12.2015 на посаду охоронника з тарифною ставкою 9,62 гривень. ОСОБА_1 із вказаним наказом ознайомлений під підпис, що підтверджується копію наказу.
Як вбачається зі змісту вказаного наказу, то позивача було прийнято на роботу на визначений строк з 14.03.2015 по 31.12.2015, що вказує на укладення саме строкового трудового договору та спростовує посилання позивача на укладення із безстрокового трудового договору.
За умовами ч.1ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Положеннями п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 « Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Положеннями ст. 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Відповідно до п. 9 вище вказаної Постанови оскільки згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.
08.07.2015, ОСОБА_1 було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації. У зв`язку з цим, на виконання ст. 119 КЗпП України, підприємством було видано наказ № 79-од від 30.06.2015 про увільнення ОСОБА_1 від роботи з 08.07.2015 зі збереженням середнього заробітку.

Згідно наказу №316-к від 31.12.2015 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади охоронника з 31.12.2015 на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за період з 16.03.2015 по 31.12.2015 (19 календарних днів).

Згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною 2 ст. 39 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України « Про освіту».
Строки військової служби в календарному обчисленні для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, встановлюються до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (ч. 7 ст.23 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу» ).
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Даючи правову оцінку звільнення ОСОБА_1 відповідачем на підставі ст. 36 п.2 КЗпП України, суд констатує наступне.
У частині 2 ст. 23 КЗпП України встановлено загальне правило щодо обмеження укладення строкових трудових договорів. Так, відповідно до положення зазначеної статті строкові трудові договори дозволяється укладати лише в тому випадку, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавством.
Законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій. Тобто передбачені ст. 119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Відмінності стосуються лише деяких визначених законодавством особливостей розірвання строкового трудового договору. Так, припинення трудового договору після закінчення його строку не потребує подання заяви або якогось волевиявлення працівника, оскільки про своє рішення укласти трудовий договір на визначений строк працівник повідомив роботодавця в заяві про прийняття на роботу. Роботодавець, у свою чергу, не зобов`язаний попереджати працівника про майбутнє звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору.
Передбачені ст. 119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором.
Як встановлено судом, відповідач в порушення Кодексу законів про працю України, не бажаючи продовжувати трудові відносини із працівником ОСОБА_1 , призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, листом №334 від 07.12.2015 повідомили ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з припиненням 31.12.2015 строку трудового договору, йому необхідно одержати трудову книжку та ознайомитися з наказом про звільнення в кадровій службі підприємства або надати письмову згоду на відправлення трудової книжки поштою за вказаною ним адресою.

Наказом №316-к від 31.12.2015, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади охоронника з 31.12.2015 на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за період з 16.03.2015 по 31.12.2015 (19 календарних днів).

ОСОБА_1 31.12.2015 під підпис було ознайомлено з наказом про звільнення, особисто отримано трудову книжку, що засвідчено підписом в журналі руху і обліку трудових книжок та особовій справі працівника.

Однак, на думку суду, відповідачем не враховано вимоги ст. 119 КЗпП України, щодо збереження (але не більше ніж протягом одного року) місця роботи, посади й середнього заробітку та вказана стаття поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором.
До того ж відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Враховуючи вищевикладене та оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що доводи позивача щодо порушення його трудових прав у зв`язку із звільненням в судовому засіданні є доведеними, а тому позовні вимоги про поновлення його на роботі підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
При визначенні розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу суд виходить з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №10.
Пунктом 2 Порядку визначено, що середній заробіток, зокрема за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Як вбачається з матеріалів справи, середній заробіток ОСОБА_1 складає 2975,13 гривень (з розрахунку 2 725,13 гривень з/п за листопад 2015 року + 3 225,13 гривень з/п за жовтень 2015 року : 2).

На підставі ст. 237-1 КЗпП України позивач має право на стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки через незаконне звільнення він ніс моральні переживання.
Відповідно до роз`яснень у п.9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової ) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд визначає з урахуванням глибини душевних страждань, які поніс позивач, їх тривалості, та виходячи при цьому із засад розумності і справедливості, встановлює такий розмір в сумі 2000,00 гривень.
Представником відповідача ставилось питання, про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 позовну давність.
Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Дана вимога підтверджена пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 « Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Враховуючи, що ОСОБА_1 був звільнений 31.12.2015, того ж дня він отримав трудову книжку під підпис, вважають що позивачем ОСОБА_4 пропущено строк позовної давності для звернення до суду, а тому просять відмовити у задоволенні позову.
Вивчивши матеріали справи, суд не може погодитись вищезазначеною заявою КП «Криворізька муніципальна гвардія» з наступних підстав, відповідно до довідки, наданої Військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України, солдат ОСОБА_1 , з 02.09.2015 по теперішній час безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції Донецької та Луганської областей, відповідно до розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 01.11.2014 №3/393, а тому суд вважає, що ОСОБА_4 був пропущений місячний термін для звернення до суду з поважних причин.
Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, а позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, зважаючи на те, що згідно п. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, то з відповідача в дохід Держави підлягають стягненню 1102,40 (551,20+551,20) гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 43, 124 Конституції України, ст.ст. 40, 41, 43, 147-149, 151, 235, 237-1 КЗпП України, Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 79, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Комунального Підприємства "Криворізька муніципальна гвардія" про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального Підприємства «Криворізька муніципальна гвардія» про звільнення ОСОБА_1 та поновити ОСОБА_1 на посаді охоронець Комунального Підприємства «Криворізька муніципальна гвардія».

Стягнути з Комунального Підприємства «Криворізька муніципальна гвардія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 31 грудня 2015 року по час фактичного його поновлення на роботі, на посаді охоронця, в розмірі 2 975,13 гривень в місяць.

Стягнути з Комунального Підприємства «Криворізька муніципальна гвардія» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000,00 гривень.

Допустити негайне виконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі у Комунальному Підприємстві «Криворізька муніципальна гвардія» на посаді охоронця та щодо стягнення середньої заробітної плати в межах суми платежу за один місяць на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального Підприємства «Криворізька муніципальна гвардія» на користь держави судовий збір у розмірі 1 102,40 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення усіма учасниками процесу в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. Г. Пустовіт