АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/7960/15-ц Номер провадження 22-ц/786/71/16Головуючий у 1-й інстанції Шевська О. І. Доповідач ап. інст. Омельченко Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Омельченко Л.М.

Суддів: Буленка О.О., Дорош А.І.

При секретарі Ачкасовій О.Н.

З участю позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вище вказаним позовом.

Посилався на те, що між ним та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" укладено договори строкового депозитного банківського вкладу № 331832/290885/3-15 та № 331832/290895/3-15 від 14 січня 2015 року на загальну суму 33595 грн.87 коп. (22065 грн.56 коп. + 11530 грн.31 коп.). Як на дострокові звернення, так і після закінчення терміну договорів відповідач кошти йому не повернув, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на його користь заборгованість за строковими договорами банківського вкладу в сумі 33595 грн.87 коп., суму судового збору у розмірі 498,10 грн., пеню в сумі 392,10 грн., інфляційні витрати 10851 грн.46 коп., понесені збитки в сумі 127 грн. 30 коп., моральну шкоду в сумі 3000 грн.00 коп., упущену вигоду в сумі 1449 грн. 68 коп. та суму трьох процентів річних у розмірі 392 грн.10 коп.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства " Банк " Фінанси та Кредит" на користь ОСОБА_2 33595 грн.87 коп депозитного вкладу за договорами №331832/290885/3-15 та № 331832/290895/3-15 від 14 січня 2015 року, три проценти річних в сумі 392 грн. 10 коп. та судовий збір в сумі 498 грн.10 коп., а всього на загальну суму 34 486 грн.07 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 В апеляційній скарзі він просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У запереченні на апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не погоджується з апеляційною скаргою і просить врахувати, що 17.12.2015 року Правлінням НБУ винесено Постанову №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», тому слід застосовувати ч.2 і ч.6 ст.49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що між позивачем та відповідачем 14 січня 2015 року було укладено договори про банківські строкові депозитні вклади № 331832/290885/3-15 та № 331832/290895/3-15 строком на 3 місяці кожний, тобто по 14 квітня 2015 року з виплатою 23 % річних у день закінчення строку депозиту без поновлення вкладу на загальну суму 33595 грн.87 коп.

Згідно п.3 вищевказаних договорів, повернення сум вкладів клієнту здійснюється банком в день закінчення строку, визначеного пунктом 1 діючих договорів-заяв, тобто 14.04.2015 року.

Пунктом 5 договорів передбачено, що вкладник має право вимагати дострокового повернення сум вкладів протягом строку, встановленого п.1 договору.

26 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до установи банку із заявою про дострокове припинення дії договорів та повернення суми депозитних вкладів і нарахованих відсотків з розрахунку 1 % річних, однак банк йому відмовив у цьому.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За нормами ч.ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони ( вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу ( вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що строк виконання зобов'язання по поверненню депозитного вкладу та сплати процентів сплив, та, незважаючи на заяву позивача про повернення вкладів, відповідач свої зобов`язання не виконав, тому суд дійшов вірного висновку, задовольнивши позовні вимоги про стягнення суми вкладів і 3 % річних, як це передбачено положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, ОСОБА_2 надав суду апеляційної інстанції заяви №9 і № 10 від 26.11.2015 року про видачу йому відповідачем готівки на суму 22065 грн.56 коп. і 11530 грн.31 коп. (а.с.146-147). Отже, на даний час має місце подвійне стягнення суми вкладів, що є недопустимим. У зв»язку з цим, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» сум депозитних вкладів та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо задоволення позову про стягнення трьох відсотків річних в сумі 392 грн.10 коп. та судового збору в розмірі 498 грн.10 коп. рішення суду слід залишити без змін.

Відносно відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди в сумі 1449 грн.08 коп. та втрат від інфляції в сумі 10851 грн., пені в розмірі 392 грн. 10 коп., понесених збитків у розмірі 127 грн.30 коп. і моральної шкоди в сумі 3000 грн.00 коп. рішення суду є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв»язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для його скасування чи зміни.

Так, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відшкодування пені, а також моральної шкоди не передбачено умовами депозитних договорів, тому відсутні правові підстави для їх стягнення.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від N 4 від 31.03.1995 року, надано роз'яснення, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

При цьому, відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням грошового зобов'язання допускається лише у разі, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Таким чином, ураховуючи те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі є договірними, вимоги позивача не підлягають задоволенню, а висновки суду першої про відмову в задоволенні позову в цій частині ґрунтуються на законі.

Вимоги ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди у розмірі 3865 грн. 82 коп. також задоволенню не підлягають, оскільки, згідно вимог ст. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Таким чином, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути отримані при належному виконанні зобов'язання.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того факту, що у разі належного виконання банком своїх обов'язків він мав можливість отримання будь- яких доходів.

Також судом правильно зазначено, що витрати, які просить стягнути ОСОБА_2 у сумі 127 грн.30 коп., понесені ним у зв»язку з поштовими відправленнями та проїздом міським транспортом з метою досудового врегулювання спору між сторонами, тому вони не є судовими витратами та, відповідно до вимог ст.79 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1.п.4, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2015 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства " Банк " Фінанси та кредит" на користь ОСОБА_2 33595 грн.87 коп депозитного вкладу за договорами № 331832/290885/3-15 та № 331832/290895/3-15 від 14 січня 2015 року скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства " Банк " Фінанси та кредит» про стягнення33595 грн.87 коп депозитного вкладу.

В частині стягнення трьох відсотків річних в сумі 392 грн.10 коп. та судового збору в розмірі 498 грн.10 коп. рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя (підпис)

Судді: (підписи)

Копія вірно: