У Х В А Л А

21 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Охрімчук Л.І., Ярема А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 звільнити ОСОБА_4 за статтею 38 КЗпП України відповідно до вимог статті 235 КЗпП України. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10 126 грн. 95 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2015 року рішення районного суду скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2015 року залишено без змін.

20 січня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах а саме частини першої статті 117 КЗпП України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня та 12 серпня 2015 року, в яких, на думку заявниці, по іншому застосована зазначена норма права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву суд касаційної інстанції відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишаючи в силі рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки поновлюватись на роботі ОСОБА_4 наміру не мала, середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто на її користь рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2014 року, яке виконано 29 квітня 2015 року.

У той самий час, у наданій для порівняння ухвалі від 12 серпня 2015 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду й погоджуючись з висновком суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дійшов висновку про те, що наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, відсутність коштів у роботодавця не може свідчити про відсутність його вини у невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

В ухвалі від 3 червня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції погодився з його висновком про те, що фактичний розрахунок ПАТ "Фармстандарт-Біолік" з ОСОБА_3 відбувся лише 13 червня 2014 року, тому з підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виплати незаконно утриманої заробітної плати по день фактичного розрахунку в розмірі 20 265 грн 42 коп.

Отже, надані заявницею для порівняння судові рішення не можуть бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки правові висновки зазначені у цих судових рішеннях та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема