АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/1619/16 Головуючий 1 інст. - Лазюк С.В.
Справа № 638/6301/14-ц Доповідач - Карімова Л.В. Категорія: відшкодування моральної шкоди
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за

апеляційними скаргами Державної казначейської служби України в особі представника Ізмайлова Віктора Олеговича на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 жовтня 2015 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 березня 2016 року у цивільній справіза позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№ 23), третя особа: Управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (надалі - ДКС України), Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди в розмірі 986 580 грн., спричиненої йому в результаті протиправної бездіяльності, що полягає в ненаданні своєчасно необхідної та ефективної медичної допомоги в період його знаходження в ізоляторі тимчасового тримання.

Подалі у липні 2014 року ОСОБА_1 уточнив свої вимоги, звернувшись до суду в порядку ст.ст. 11, 23,1174, 1176 ЦК України з позовом до ДКС України, Полтавського слідчого ізолятора Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області ( далі - Полтавській слідчий ізолятор) про стягнення 657 720 грн. - моральної шкоди, спричиненої йому в результаті протиправної бездіяльності, що полягає в ненаданні своєчасно необхідної та ефективної медичної допомоги в період його знаходження в ізоляторі тимчасового тримання затриманих і взятих під вартою осіб ПМУ УМВС України в Полтавській області.

Заявлені вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він незаконно знаходився в ІТТ УМВС України в Полтавській області в якості затриманого з 26 листопада 2010 року, звідки був звільнений 26 січня 2011 року. За час знаходження в камері йому не надавалася медична допомога, оскільки він є онкологічним хворим; його помістили в камеру із іншими особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, незважаючи на те, що він є колишнім працівником органів внутрішніх справ, пенсіонером МВС України. Камера, в якій він перебував, не мала облаштування гарячої води, вентиляції. Окрім того, він є людиною, що не пале, в той час як один із співкамерників постійно палив у приміщенні камери. Такі дії відповідача загрожували небезпекою його життю, спричинили моральні страждання, принизили честь і гідність, що підтверджено висновками судової психологічної експертизи № 2942, проведеної експертами Харківського НДІСЕ ім.. засл.проф. М.С. Бокаріуса, якою встановлений розмір компенсації спричинених йому моральних страждань у розмірі 657720 грн., які просив стягнути з ДКС України як державного органу, на якій покладено завдання здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду.

Представник відповідача ДКС України до суду першої інстанції не з'явився, заперечень на позов не надав.

Начальник Полтавського слідчого ізолятора УДПтСУ та представник третьої особи Управління УДПтСУ в Полтавській області надали письмові заперечення, в яких зазначили, що адміністрацією та персоналом Полтавського ІТТ ніяких порушень прав ОСОБА_1 не допущено, просили в позові відмовити за його безпідставністю і розглянути справу за їх відсутності.

При розгляді справи в суді першої інстанції представники відповідача Полтавського ІТТ УДПтСУ Семенчик О.М. та Кокуляк Р.І. позовні вимоги визнали частково: не спростували доводи ОСОБА_1 щодо відсутності в камерах ІТТ, в тому числі й де знаходився позивач, гарячої води та примусової вентиляції. Зазначали, що утримання арештованих осіб за ознакою їх куріння, не здійснюється. Профільна медична допомога ( у тому числі наданні медичних препаратів) ОСОБА_1 під час його знаходження у ІТТ не надавалася у зв'язку з відсутністю лікаря-онколога, і лікарі з інших медичних закладів для надання такої допомоги не залучалися.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 150 000,00грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви ДКС України про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2016 року з ДКС України на користь держави Україна стягнутий судовий збір в розмірі 1500 гривень.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне з'ясування обставин справи, які суд вважав встановленими, просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 рокуі ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2016 року Державна казначейська служба України просить скасувати це рішення суду, посилаючись на порушення судом вимог ст.. 88 ЦПК України та п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу ДКС України за безпідставністю доводів та залишити без змін заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року, посилаючись на те, що оскаржуване рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення позивача, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що скарга ДКС України на додаткове рішення суду першої інстанції підлягає задоволенню, а скарга ДКС України на заочне рішення суду задоволенню не підлягає, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин, на які посилався позивач, та наявність доказів на підтвердження заявлених вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявлений вищевказаний позов в порядку вимог ч.6 ст. 1176 ЦК України.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи на підставі постанови Жовтневого районного суду м. Полтави від 26 листопада 2010 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 23010 року, ОСОБА_1 був поміщений до Полтавського СІЗО, де знаходився з 26 листопада 2010 року до 26 січня 2011року.

Знаючи, що ОСОБА_1 є колишнім працівником органів внутрішніх справ у відставці, що підтверджено як вищевказаними судовими рішеннями так і іншими матеріалами особової справи (а.с. 146, 165 т.1, а.с.85 т.2), останній 03.12.2010 року всупереч вимогам ст. 8 Закону України «Про попереднє ув'язнення» від 30.06.1993р. № 3352-ХІІ з наступними змінами був поміщений в камеру № 167 медичної частини СІЗО, де знаходились особи, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності та засуджені за особливо тяжкі злочини.

Відповідно до даних особової справи та медичних довідок про стан здоровя ОСОБА_1 при його поміщенні до СІЗО мав онкологічне захворювання (т.1 а.с. 22, 180-188, т.2 а.с. 101-102, 176-180).

На підставі даних медичної карти № 627 хворого, пояснень представника - начальника медичної частини Полтавського СІЗО Кокуляк Р.І.,судом першої інстанції правильно встановлений факт не надання ОСОБА_1 своєчасної медичної допомоги з посиланням на відсутність у СІЗО врача онколога та відсутність надання такої медичної допомоги із залученням спеціалізованої онкологічної медичної установи, куди ОСОБА_1 також не доставлявся (т.1 а.с. 144-145, т.2 а.с. 117-118).

Судом першої інстанції також були перевірені доводи ОСОБА_1 про відсутність в камері № 167 медичної частини Полтавського СІЗО засобів примусової вентиляції та гарячої води, при утриманні в цій в камері № 167 чотирьох арештованих осіб, три з котрих постійно палили, була відсутня постійна вентиляція, що робило для нього, хворої особи, нестерпним перебування у камері.

Зазначені обставини підтверджується довідкою відповідача про стан комунально-побутового забезпечення осіб, взятих під варту в СІЗО за 2010-2011р., згідно якої камера № 167 не забезпечена примусовою вентиляцією (т.1 а.с.195).

Вищезазначені обставини також не спростовувалася в суді першої інстанції й представниками відповідача - Полтавської установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№ 23).

Згідно постанови про закриття кримінальної справи відносно особи від 21 липня 2011 року старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області кримінальна справа № 10231067 відносно ОСОБА_1 закрита у зв'язку з відсутністю в його діях ознак злочинів, передбачених ст. ст.190, 358 КК України, скасовані запобіжний захід, обраний ОСОБА_1, та накладений на його майно арешт(а.с. 5-11 т.1).

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі№ 6-440цс16 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до копії висновку судово-психологічної експертизи № 2942 Харківського НДІСЕ ім.Засл.проф. М.С.Бокаріуса (т.1 а.с.65-84), ситуація, пов'язана з ненаданням ОСОБА_1 медичної допомоги як онкохворому при його знаходженні в СІЗО та жорстокого поводження з ним, є психотравмуючою для нього та такою, що спричинила тривалі та глибокі моральні страждання.

У зв'язку з чим колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано на підставі вищезазначених доказів зроблений висновок про те, що ОСОБА_1 діями співвідповідача Полтавського СІЗО спричинена моральна шкода, яка полягає у тривалих душевних, моральних та фізичних стражданнях, у зв'язку із протиправною бездіяльністю співвідповідача по відношенню до нього, та правильно визначений розмір відшкодування моральної шкоди відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року.

Разом з тим, судом першої інстанції було зроблено невірний висновок щодо необхідності стягнення 150 000 грн. на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, відшкодовується державою.

А відтак, вказане стягнення провадиться з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст.ст.23, 48 Бюджетного кодексу України.

Пунктом 35 Постанови Кабінету Міністрів України № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08.2011 року визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

У зв'язку із зазначеним оскаржуване заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22жовтня 2015 року слід змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини цього рішення в такій редакції: стягнути на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в розмірі 150 000 гривень з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди.

В матеріалах даної справи містяться декілька судових рішень, які ухвалювалися за позовами ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, у тому числі й за підставами ненадання йому медичної допомоги під час знаходження у Полтавському СІЗО.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2013 року був задоволений позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, УМВС України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення особи в якості обвинуваченого, незаконного взяття та тримання під вартою, незаконного проведення обшуку, незаконного накладення арешту на майно. Цим рішенням було стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_1 компенсацію матеріальної шкоди в сумі 45 000,00грн. та компенсацію моральної шкоди в розмірі 250 000,00грн. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18.02.2014року вищезазначене рішення суду першої інстанції змінено, стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.08.2014року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Полтавської області, УМВС України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди в сумі 986 580,00грн., заподіяної незаконним проникненням у житло під час обшуку 02.09.2010року та прийняттям участі у проведенні обшуку з боку співробітників РМОП «Беркут» ЦМВС України в Полтавській області був задоволений частково. Стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_1 75 000,00грн.

Вказане рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.12.2014року.

Оскільки вищевказані судові рішення мали інші підстави та предмет позову, доводи апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на відшкодування моральної шкоди, не можуть бути прийнятими до уваги.

Як пояснив в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та не спростовується матеріалами справи рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.06.2016 року було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями по ненаданню медичної допомоги в умовах ІТТ УМВС України в Полтавській області за інший період часу - з 18 вересня 2010 року до 27 вересня 2010 року, та відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

Вищенаведене свідчить про те, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не дублює вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби за іншими його позовними вимогами.

У зв'язку з чим колегія суддів вважає, що в іншій частині заочне рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Між тим колегія суддів вважає, що додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.03.2016 року підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про стягнення відповідно до ст. 88 ЦПК України з Державної казначейської служби України на користь держави Україна судовий збір в розмірі 1500 грн., суд першої інстанції не врахував, що відповідно до п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого врядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 88 ЦПК України ці витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.п. 2,3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2016 року - задовольнити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22жовтня 2015 року змінити. Викласти абзац другий резолютивної частини заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22жовтня 2015 року в такій редакції: стягнутим на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в розмірі 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) гривень з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині заочне рішення районного суду залишити без змін.

Скасувати додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2016 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: