Справа № 466/6712/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» жовтня 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Кавацюка В.І

при секретарях Семків Х.І., Мазур Ю.В.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

у с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, в якому просив постановити рішення про стягнення з з відповідача на свою користь 571 375,00 грн. основного боргу за договором позики від 22 серпня 2013 року, 107 410, 65 грн. проценти згідно цього ж договору позики, 292 694,85 грн. інфляційні втрати, 14 464,39 грн. 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, а всього 985 944, 89 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що 22 серпня 2013 року між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 12 500 (дванадцять тисяч пятсот) доларів США та 300 000 (триста тисяч) грн.

На підтвердження укладення договору позики відповідачем ОСОБА_3 22 серпня 2013 року було надано розписку про отримання грошових коштів в повному обсязі.

Згідно досягнутих домовленостей, а також відповідно до розписки від 22 серпня 2013 року, ОСОБА_3 зобовязувалась в термін до 01 жовтня 2014 року повернути отриману нею грошову суму.

Однак, станом на 05 серпня 2015 року ОСОБА_3 позичених нею грошових коштів йому не повернула, а тому він вирішив звернутись в суд.

22 червня 2016 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, в якій просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір позики, укладений 22 серпня 2013 року між нею та відповідачем.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 покликається на те, що договір позики грошової суми між нею та ОСОБА_1 було укладено 11 листопада 2011 року. Згідно даного договору вона позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 12 500 доларів США та 100 000 грн. строком до 11 листопада 2012 року без нарахування відсотків. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Оскільки склалися так обставини, що через важке матеріальне становище вона не змогла вчасно повернути борг, то ОСОБА_1 попросив її 22 серпня 2013 року написати йому розписку для того, щоб продовжити їй термін виплати боргу до 01 жовтня 2014 року, що вона і зробила. Розписку він писав особисто, а вона тільки поставила свій підпис. Ніяких грошових коштів в цей день ОСОБА_1 їй не передавав, ніяких свідків, в тому числі вказаних у розписці, при її написанні не було.

Доказом того, що дійсно в ОСОБА_1 вона позичала тільки 12 500 доларів США та 100 000 грн. є заява від ОСОБА_1, яку він скерував їй 01 липня 2015 року через приватного нотаріуса ОСОБА_5

Вона вважала, що 22 серпня 2013 року ставить підпис на розписці щодо продовження умов, строків дії договору позики грошової суми, яка була укладена 11 листопада 2011 року, оскільки в цей день вона не отримувала ніяких коштів.

23 червня 2016 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про уточнення та зменшення позовних вимог, в якій просив суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 451 125 грн. заборгованість за договором позики від 11 листопада 2011 року станом на 22 червня 2016 року, 48 906,71 грн. 3% річних, 125 083,22 грн. інфляційні втрати, а всього 625 114,93 грн. та судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали позовні вимоги про стягнення заборгованості, зіславшись на обставини, які викладені в заяві про уточнення позовних вимог. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення первісного позову, з урахуванням поданих уточнень, не заперечили, зустрічний позов підтримали, зіславшись на викладені в ньому обставини.

Відповідач ОСОБА_3 додатково пояснила, що дійсно позичала у ОСОБА_1 гроші у сумі 12 500 доларів США та 100 000 грн., про що 11 листопада 2011 року було укладено нотаріально посвідчений договір позики, а також без розписки позичила через деякий час 40 000 грн. Повернути позичені гроші вона, ОСОБА_3, не змогла через скрутне матеріальне становище, а також через те, що державним виконавцем було накладено арешт на її майно. Однак, жодних коштів 22 серпня 2013 року у позивача не брала.

Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошової суми, згідно якого ОСОБА_3 позичила в ОСОБА_1 гроші у сумі 12 500 доларів США та 100 000 грн. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано у реєстрі за №931. Кошти були позичені відповідачу ОСОБА_3 строком на один рік, а саме до 11 листопада 2012 року (а.с.44). Крім цього, без написання розписки вона також була позичила в ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 40 000.00 грн.

З копії розписки від 22 серпня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 позичила в ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 300 000 грн. та 12 500 доларів США (а.с.6). Гроші передавалися у присутності гр. ОСОБА_7 та гр. ОСОБА_8. Кінцевий строк повернення позики був до 01 жовтня 2014 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Положеннями ст. 1047 цього Кодексу передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

З наданого суду розрахунку, який не оспорювала відповідач ОСОБА_3В та її представник ОСОБА_4 вбачається, що загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 625 114,93 грн. та складається з суми основного боргу за договором позики в розмірі 451 125 грн., інфляційних витрат в розмірі 125 083,22 грн., 3% річних в розмірі 48 906,71 грн.

В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява від 21 липня 2015 року, яка надійшла на адресу ОСОБА_3 З даної заяви вбачається, що ОСОБА_1 повідомляє ОСОБА_3 про необхідність повернення йому грошей за Договором позики грошової суми від 11.11.2011 року у розмірі 12 500 доларів США та 100 000 грн. (а.с.69).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З пояснень відповідача ОСОБА_3 вбачається, що вона вважала, що 22 серпня 2013 року ставить підпис на розписці щодо продовження умов та строків дії договору позики грошової суми від 11 листопада 2011 року та в цей день жодних коштів від позивача не отримувала. Однак, визнає факт отримання грошей 11 листопада 2011 року у сумі 100 000 грн. та 12 500 дол. США .

Позивач ОСОБА_1 у своїй заяві про уточнення та зменшення позовних вимог обґрунтовує факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів по договору позики грошової суми від 11 листопада 2011 року та зазначає, що ОСОБА_3 позичила в нього 100 000 грн. та 12500 доларів США. Даний факт підтверджує і сама відповідач.

Крім цього, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1, яку нотаріус скерував відповідачу. У даній заяві позивач вказує про необхідність повернення йому грошей по договору позики від 11 листопада 2011 року та не зазначає про повернення йому коштів за розпискою від 22 серпня 2013 року.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути в користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 625 114,93 грн.

Що стосується вимог ОСОБА_3, які заявлені в зустрічному позові, то такі, на думку суду, з урахуванням зібраних у справі доказів, слід також задовольнити.

У звязку із задоволенням позову з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 3 654 грн.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 15 16, 203, 230, 525, 526, 625, 1048, 1050, 1051 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Первісний позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 625 114, 93 грн. (шістсот двадцять пять тисяч сто чотирнадцять тисяч гривень девяносто три копійки) заборгованості за договором позики від 11 листопада 2011 року та 3 654,00 грн. (три тисячі шістсот пятдесят чотири гривні) витрат по оплаті судового збору.

Зустрічний позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір позики, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 22 серпня 2013 року.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 551, 20 грн. (пятсот пятдесят одну гривню двадцять копійок) витрат по оплаті судового збору.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя ОСОБА_9