Справа № 136/1863/15-ц Провадження № 22-ц/772/2758/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Колоса С.С.,

за участю секретаря Агеєвої Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2015 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 10 липня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого він придбав у відповідача за 319 600 гривень транспортний засіб марки DAF, модель - FX 95.480, 2003 року випуску, номер шасі -XLRTE47XS0E627485 та причіп SCHMITZ, модель S 01, 2002 року випуску, номер шасі - WSMS914.

Відповідно до умов вказаного договору, у день укладення договору ОСОБА_2, сплатив кошти відповідачу ОСОБА_3, що підтверджується розпискою, а той, в свою чергу, 14 липня 2013 року передав йому автомобіль та причіп і документи на них, що підтверджується актом приймання-передачі. Позивач вважає, що з вказаного моменту він набув права власності на вказаний транспортний засіб та причіп. Однак відповідач свої зобовязання передбачені п. 3.3. Договору щодо зобовязання вжити всіх залежних від нього заходів для здійснення перереєстрації (реєстрації) автомобіля та причепа на покупця - не виконав і від їх виконання ухиляється, мотивуючи тим, що ціна за яку було продано автомобіль та причеп занадто низька, а тому, на його думку, позивачеві слід доплати 1000 доларів США (за автомобіль 500 та причеп 500).

Позивач вважає, що він правомірно набув право власності на рухоме майно, однак таке його право не визнається відповідачем, у звязку із чим він вимушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права у спосіб шляхом визнання за ним права власності на вказаний автомобіль та причеп.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23 листопада позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки - DAF, модель - FX 95.480, рік випуску - 2003, колір - сірий, обєм двигуна 12580, реєстраційний номер НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія САК №090403 виданого Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області, та причіп SCHMITZ, модель S 01, рік випуску 2002, колір - сірий, номер шасі - WSMS914, реєстраційний номер НОМЕР_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія САК №382399 виданого Гайсинським ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Вінницькій області.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_4, вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про його права та обовязки, а тому просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника ОСОБА_4 ОСОБА_5, апеляційну скаргу свого довірителя повністю підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача у справі ОСОБА_2 ОСОБА_6, апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не зявився, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 УПК України справа розглянута у його відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника та представника позивача у справі, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення у справі, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що 10 липня 2013 року в місті Липовець між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено Договір купівлі продажу, предметом якого є транспортний засіб марки DAF, модель - FX 95.480, рік випуску - 2003, колір - сірий, обєм двигуна 12580, номер шасі - XLRTE47XS0E627485 та причіп SCHMITZ, модель S 01, рік випуску 2002, колір - сірий, номер шасі - WSMS914. Ціну транспортного засобу сторонами було узгоджено в розмірі 319 600 гривень, що еквівалентно 40 000 доларів США, яку покупець зобовязався сплатити на користь покупця в готівковій формі в місті Липовець у день підписання договору, що оформляється розпискою. У Розділі 3 Договору сторони узгодили, що Продавець зобовязаний передати транспортний засіб та документи на нього Покупцеві на протязі пяти днів з дня підписання цього Договору за актом приймання передачі, а Продавець протягом 10 днів після підписання сторонами цього договору зобовязаний вжити всіх залежних від нього заходів для здійснення перереєстрації (реєстрації) автомобіля та причепа на Покупця. Сторони також узгодили місце виконання Договору: м. Липовець Вінницької області (Розділ 4 Договору).

Належність ОСОБА_3 транспортного засобу марки DAF, модель - FX 95.480, рік випуску - 2003, колір - сірий, обєм двигуна 12580, номер шасі - XLRTE47XS0E627485, реєстраційний номер НОМЕР_1 підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія САК № 090403, виданим Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області, та причіпа SCHMITZ, модель S 01, рік випуску 2002, колір - сірий, номер шасі - WSMS914, реєстраційний номер НОМЕР_2 констатовано Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія САК № 382399, виданим Гайсинським ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Вінницькій області.

На виконання умов Договору купівлі продажу від 10 липня 2013 року сторонами цього Договору було складено розписку 10 липня 2013 року, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 кошти у розмірі 319 600 гривень, що еквівалентно 40 000 доларів США за проданий ним транспортний засіб марки DAF, модель - FX 95.480, рік випуску - 2003, колір - сірий, обєм двигуна 12580, номер шасі - XLRTE47XS0E627485, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп SCHMITZ, модель S 01, рік випуску 2002, колір - сірий, номер шасі - WSMS914, реєстраційний номер НОМЕР_2.

14 липня 2013 року згідно з Актом приймання передачі ОСОБА_3 передав ОСОБА_2, а останній прийняв транспортний засіб марки DAF, модель - FX 95.480, рік випуску - 2003, колір - сірий, обєм двигуна 12580, номер шасі - XLRTE47XS0E627485, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп SCHMITZ, модель S 01, рік випуску 2002, колір - сірий, номер шасі - WSMS914, реєстраційний номер НОМЕР_2 та свідоцтва про їх реєстрацію.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зібрані у справі докази підтверджують правомірність набуття права власності позивачем на транспортний засіб, однак таке право оспорюється відповідачем. Суд вважає, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а тому дійшов до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини наведені ним у позовній заяві, у звязку з чим порушене право позивача підлягає захисту судом у спосіб, що обраний ним шляхом визнання права власності на транспортні засоби.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши такі обставини, невірно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права, прийшов до неправильного та не обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Перелік способів захисту цивільних справ та інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Обґрунтовуючи правові підстави заявленого позову, ОСОБА_2 просив суд захистити порушене право в спосіб визнання права власності за ним на автомобіль та причіп з тих підстав, що фактично відбувся оплатний правочин, а саме: купівля-продаж автомобіля та причіпа, який був оформлений договором купівлі-продажу від 10 липня 2013 року та розпискою від 10 липня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір є укладеним, коли сторони в належній формі досягли з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту передавання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Норми ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» ( в редакції чинній на момент підписання між сторонами у справі договору купівлі-продажу) встановлюють додаткові вимоги до оформлення права власності на транспортні засоби.

На виконання вимог ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» постановою КМ України від 07 вересня 1998 року затверджено Порядок № 1833, згідно із п. 1 якого встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів.

Згідно із п. 8 вказаного Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів…

Згідно з абзацом другим вказаного пункту Порядку документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою з додатком 1; договори та угоди, укладені на товарних біржах, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду; довідка органу соціального захисту або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання - передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком; митна декларація; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Таким чином слід дійти висновку про те, що серед документів, зазначених у п. 8 вказаного Порядку, які є підставою правомірного придбання транспортного засобу, відсутній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений у простій письмовій формі між двома фізичними особами.

Згідно з абзацами 12, 13 пункту 8 зазначеної постанови КМ України № 1388 перед відчуженням, передачею транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції.

Таким чином, невідповідність укладеного між сторонами у справі договору купівлі-продажу від 10 липня 2013 року вимогам п. 8 Порядку та не зняття транспортного засобу з реєстрації перед укладенням договору про його відчуження, виключають можливість визнання права власності на спірні транспортні засоби у судовому порядку.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про задоволення позову на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки суд вважає доведеним, що таке право власності оспорюється позивачем. Адже, факту ухилення відповідача від зняття вказаних транспортних засобів з реєстраційного обліку судом не встановлено.

Судом першої інстанції при розгляді справи не враховано, що за правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Крім цього, колегією суддів встановлено, що внаслідок порушення встановленої процедури відчуження транспортних засобів державний бюджет недоотримав обовязкові податки та платежі, передбачені ст. 173 Податкового кодексу України, які продавець зобовязаний був сплатити в процесі відчуження транспортного засобу і зняття його з обліку, а покупець при постановці на облік.

Суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на пункт договору купівлі-продажу, який визначає як місце виконання договору саме смт. Липовець. Проте, позивачем ОСОБА_2 подано позов до суду про визнання права власності на рухоме майно, а не позов про визнання договору дійсним. У звязку з цим вбачається, що судом порушені норми процесуального права, зокрема - правила підсудності, оскільки дана справа підсудна Тростянецькому районному суду Вінницької області, а не Липовецькому районному суду Вінницької області.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 який не брав участі у даній справі, про те, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням вирішив питання про його права та обовязки.

Так, як вбачається з доводів скарги та з матеріалів справи, старшим державним виконавцем ВДВС по Тростянецькому району Тростянецького МРУЮ ОСОБА_7 02.10.2015 року відкрито виконавче провадження № 48907470 з примусового виконання ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області від 30 вересня 2015 року у справі № 147/1249/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди, якою накладено арешт на автомобіль DAF, модель XF95.480, рік випуску - 2003, колір - сірий, обєм двигуна 12580, номер шасі - XLRTE47XS0E627485, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп SCHMITZ, модель S 01, рік випуску 2002, колір - сірий, номер шасі - WSMS914, реєстраційний номер НОМЕР_2, як зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 В,М. і заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_3

Згідно із Витягом про державну реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 48049390 від 09 жовтня 2015 р. вищезазначені транспортні засоби заборонено відчужувати.

16 жовтня 2015 року ст. державним виконавцем Водяницьким І.В. на території ТОВ Агрофірма «Ободівська» описано та арештовано вказані транспортні засоби, про що складено акт опису та арешту майна.

Таким чином цілком очевидно вбачається, що позов про визнання права власності на транспортні засоби за ОСОБА_2 було подано до суду лише з метою ухилення від звернення стягнення на майно ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, тому залишатись в силі не може та підлягає скасуванню відповідно до вимог п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_8

Судді : /підпис/ ОСОБА_9

/підпис/ ОСОБА_10

Згідно з оригіналом: