АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 531/648/15-ц Номер провадження 22-ц/786/470/16Головуючий у 1-й інстанції Жмурко П.Я. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк»

на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «»Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом до ПАТ «Ідея Банк», доповненим у ході розгляду справи, в якому, посилаючись на укладення з відповідачем 09.09.2014 року кредитного договору, пунктом 1.4 якого встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,3% від початкової суми кредиту та який, на її думку, суперечить вимогам законодавчих актів України, а тому є нікчемним, остаточно прохала визнати пункт 1.4 Договору № Z03.178.73440 від 09.09.2014 року недійсним та розірвати вказаний Договір.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1.4 Договору № Z03.178.73440 від 09.09.2014 року, укладеного між ПАТ «Ідея банк» та ОСОБА_3, щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,3 % від початкової суми кредиту.

Стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 (двісті сорок три гривені 60 коп.) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованостю.

У зустрічний позовній заяві ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

З цим рішенням не погодився відповідач за первісним позовом, представник якого в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду в частині визнання недійсним пункту 1.4 договору № ZO3.178.73440 від 09.09.2014 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,3% від початкової суми кредиту, та про відмову в зустрічній позовній заяві ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «»Ідея Банк» про визнання недійсним пункту 1.4 договору № ZO3.178.73440 від 09.09.2014 року укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,3% від початкової суми кредиту відмовити; зустрічний позов ПАТ «Ідея Банк» задовольнити, стягнути із ОСОБА_3 (ІПН - НОМЕР_1) на користь ПАТ «Ідея Банк» 105281,41 грн. заборгованості за кредитним договором №ZO3.178.73440 від 09.09.2014 року; в іншій частині рішення районного суду залишити без змін; вирішити питання судового збору.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що п.1.4. кредитного договору про встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості відповідає вимогам закону, а позивач засвідчила своїм підписом, що надана їй Банком інформація є повною, доступною та достовірною. Також вважає, що судом неправомірно було відмовлено банку у стягненні заборгованості, оскільки, відповідно до вимог закону, у разі прострочення повернення кредиту, банк наділений правом дострокового повернення частини кредиту, що залишилась та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

У поданих суду письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін, посилаючись на те, що предметом укладеного з Банком договору є обслуговування кредитної заборгованості, тобто послуга, що має надаватися банком взамін за сплату комісії; Банк зобов»язаний у кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги. Яка надається споживачу та перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши у т.ч. вартість усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов»язань споживача, які пов»язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; при цьому банки зобов»язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вказаною інформацією.

Вважають, що, у зв»язку з тим, що позивач не знала, які саме послуги їй будуть надаватися за плату за обслуговування кредитної заборгованості, укладення такого правочину не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3, що суперечить вимогам ч.3 ст.203 ЦК України, а тому кредитний договір, на їх думку, не відповідає вимогам законодавства, оскільки не містить операцій, що здійснюються в рамках обслуговування кредитної заборгованості.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 09.09.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №Z03.178.73440, згідно умов якого останній надано кредит в розмірі 100000,00 грн. строком на 60 місяців зі сплатою 3% річних від залишкової суми кредиту (а.с.4-5).

Пунктом 1.4 Договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,3% від початкової суми кредиту. (а.с.4).

Як убачається з матеріалів справи, у зв'язку неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань перед Банком станом на 17.07.2015 року за нею утворилася заборгованість в розмірі 105281,41 грн., яка складається з: основного боргу - 84347,3 грн., простроченого боргу - 6302,01 грн., прострочених процентів - 10040,2 грн., строкових процентів - 59,6 грн., нарахованої плати за обслуговування кредиту - 2300,00 грн., пені (за останній рік) 2232,3 грн. (а.с.78-80).

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь, а тому вимога позивача в частині визнання п.1.4 Договору № Z03.178.73440 від 09.09.2014 недійсним підлягає до задоволення. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору, місцевий суд відмовив за необґрунтованістю.

У задоволенні зустрічного позову ПАТ «Ідея Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором місцевий суд відмовив, оскільки розрахунки в даному позові здійснені без урахуванням визнання п.1.4 Договору № Z03.178.73440 від 09.09.2014 недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.2 Закону України „Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов"язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов"язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов"язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов"язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно п.8 ст.47 Закону України „Про банки і банківську діяльність" банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

У відповідності до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2007 року №168 банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

За змістом ч.4 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов"язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Аналізуючи наведені вище норми права можна зробити висновок, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

У кредитному договорі, укладеному між сторонами 09.09.2014 року, та графіку щомісячних платежів, який є невід"ємною частиною договору, встановлені процентні ставки послуг, які зафіксовані у грошовому виразі, у тому числі - плата за обслуговування кредиту (комісія) (а.с.4, на звороті,5).

Отже, у даному випадку плата за обслуговування кредиту визначена у конкретному грошовому виразі, а не формулою зі змінними величинами.

За змістом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до чч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким. відповідно до ст.4 цього Закону, є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За нормою ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Указаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-80цс12), від 25.09.2013 року (справа № 6-80ц13) і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки у спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена не за формулою зі змінними величинами, а чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця однакову суму, а тому відсутні підстави для визнання п.1.4 Кредитного договору № ZO3.178.73440 від 09.09.2014 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,3% від початкової суми кредиту недійсним.

З огляду на наведене рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Колегією суддів не встановлено будь-яких порушень кредитного договору з боку Банку, які б давали підстави для його розірвання у відповідності з вимогами ст.651 ЦК України, позивачем доказів на підтвердження цього також не надано. А тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За правилами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання, згідно положень статті 625 ЦК України.

Відповідно до п.4.3.1. Договору Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а Позичальник зобов'язаний на вимогу Банку достроково виконати вказані грошові зобов'язання, зокрема, в наступних випадках: якщо Позичальник порушив термін сплати поточних місячних внесків більш ніж на 1 (один) календарний місяць; у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником будь-якої іншої умови цього Договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що у зв'язку неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань перед Банком станом на 17.07.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 105281,41 грн., яка складається з: основний борг - 84347,3 грн., прострочений борг - 6302,01 грн., прострочені проценти - 10040,2 грн., строкові проценти - 59,6 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту - 2300 грн., разом пеня (за останній рік) 2232,3 грн. (а.с.78-80).

З урахуванням наведеного зустрічний позов Банку підлягає до задоволення, а вказану вище заборгованість необхідно стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ідея Банк».

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як убачається з матеріалів справи, при подачі зустрічної позовної заяви Банком було сплачено 1052,82 грн. (а.с.73), за подання апеляційної скарги сплачено 1296,42 грн. (а.с.154) судового збору.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «»Ідея Банк» про визнання недійсним п.1.4. кредитного договору та розірвання кредитного договору не підлягають до задоволення, а зустрічний позов ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно задовольнити.

Таким чином, позовні вимоги Банку задовольняються на 100%, а тому з ОСОБА_3 необхідно стягнути понесені ПАТ «Ідея Банк» та документально підтвердженні судові витрати, а саме 2349,24 (1052,82+1296,42) грн.

Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до п.п.3.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», - задовольнити частково.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 щодо визнання недійсним пункту 1.4 Кредитного Договору та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «»Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту 1.4 Договору № Z03.178.73440 від 09.09.2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_3 щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2.3 % від початкової суми кредиту, -відмовити.

Зустрічний позов Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН - НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» 105281,41 (сто п'ять тисяч двісті вісімдесят одна гривня 41 коп.) грн. заборгованості за кредитним договором № ZO3.178.73440 від 09.09.2014 року, яка складається з : основний борг - 84347,30 (вісімдесят чотири тисячі триста сорок сім гривень 30 коп.) грн., прострочений борг - 6302,01 (шість тисяч триста дві гривні 01 коп.) грн., прострочені проценти - 10040,20 (десять тисяч сорок гривень 20 коп.) грн., строкові проценти - 59,60 (п'ятдесят дев'ять гривень 60 коп.) грн., нарахована плата за обслуговування кредиту - 2300,00 (дві тисячі триста гривень 00 коп.) грн., пеня ( за останній рік) 2232,30 (дві тисячі двісті тридцять дві гривні 30 коп.) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» 2349,24 (дві тисячі триста сорок дев'ять гривень 24 коп.) грн. судового збору.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун