Справа № 463/251/16-ц
Провадження № 2/463/815/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С.І.

з участю секретаря Станько Р.О.

прокурора Шадловської О.В.

представника третьої особи Тузяк І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (в своїх інтересах та інтересах їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 ), третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення,-

в с т а н о в и в:
Позивач КЕВ м. Львова звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 про виселення останніх із з службового житла Міністерства оборони України квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач ОСОБА_1 , генерал-майор юстиції в запасі за час проходження служби у військовій прокуратурі Південного регіону України 01.12.1999р. був забезпечений трикімнатною квартирою від Міністерства оборони України для постійного проживання за адресою АДРЕСА_2 на родину у складі 4 осіб, після чого вказану квартиру залишив повнолітньому члену сім`ї. В подальшому, під час проходження військової служби у Львівському гарнізоні, у 2012 році отримав службове житло від МОУ за адресою АДРЕСА_3 на родину у складі 3 осіб. В березні 2014р. ОСОБА_1 переведений на посаду прокурора Південного регіону України, а наказом Генерального прокурора України від 23.03.2015р. № 206к звільнений з органів прокуратури з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Після цього, в порушення вимог чинного законодавства, останній разом із сім`єю не здав службового житла і на даний час всі вони числяться зареєстрованими за адресою АДРЕСА_3 . Оскільки відповідач разом із сім`єю забезпечений житлом в м. Одеса, вважає незаконним утримання останніми службової квартири в м. Львові, чим порушуються права інших військовослужбовців, які не можуть реалізувати своє право на житло, і через що просить виселити їх в примусовому порядку.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Скерував до суду заяву про підтримку позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. В судовому засіданні 14.09.2016 року представник надав усні пояснення аналогічні мотивам позову.

Прокурор військової прокуратури Західного регіону України Шидловська О.В. в судовому засіданні висловилась про підтримання позову з наведених в ньому мотивів. Просить такий позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. ОСОБА_1 скерував до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказує, що 10.07.2012р. був звільнений з військової служби у зв`язку з реформуванням ЗСУ у зв`язку із скороченням штатів. Для проходження військової служби на посаді прокурора Західного регіону України був переведений з попереднього місця військової служби у м. Одеса. До такого призначення житлом у м. Львові забезпечений не був, у зв`язку з чим йому та членам його сім`ї дружині ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 виділена службова квартира АДРЕСА_1 . Вважає, що не підлягає виселенню із такої квартири, оскільки звільнений у зв`язку з реформуванням ЗСУ за скороченням штатів та у зв`язку з наявністю вислуги понад 26 років. Є ветераном військової служби та має пільги на забезпечення житлом. У випадку забезпечення його житлом у м. Львові, не має наміру утримувати спірну квартиру та готовий таку вивільнити. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 також скерувала до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказує, що за приписами ст. 125 ЖК України вона не підлягає виселенню. Також просить в задоволенні позову відмовити.

Окремими заявами відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 справу просять слухати у їх відсутності.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР Тузяк І.І. проти обґрунтованості позову заперечила, оскільки вважає, що внаслідок виселення будуть порушені житлові права неповнолітнього ОСОБА_3 . Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 проходив військову службу в ЗСУ.

Відповідно до протоколу № 5 засідання житлової комісії органів військової юстиції Львівського гарнізону при військовій прокуратурі Західного регіону України від 15.06.2012р. (а.с.79), за відповідачем ОСОБА_1 закріплено службову квартиру АДРЕСА_1 .

Наказом Міністра оборони України від 10.07.2012р. № 547 (а.с.41) генерал-майора юстиції ОСОБА_1 , військового прокурора Західного регіону України звільнено у запас у зв`язку із скороченням штатів. Вислуга років у ЗСУ становила 26 років 11 місяців.

Згідно протоколу № 13 засідання житлової комісії органів військової юстиції Львівського гарнізону при військовій прокуратурі Західного регіону України від 14.08.2012р. (а.с.82), відповідача ОСОБА_1 , як звільненого з військової служби у зв`язку із скороченням штатів у зв`язку з реформуванням ЗСУ включено у списки осіб, які користуються правом позачергового забезпечення житлом протягом трьох років з 14.08.2012р.

30.04.2013р. відповідачу ОСОБА_1 видано ордер на право зайняття службового житла за адресою АДРЕСА_3 (а.с.6).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно вимог ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників (стаття 125 ЖК України).

Разом з тим, як зазначено в абзаці 4 ч. 1 ст. 12 згаданого Закону, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Аналогічні приписи закріплені в п. 1.3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, згідно з яким забезпечення жилими приміщеннями здійснюється шляхом надання службових жилих приміщень військовослужбовцям та, серед іншого, надання для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби жилого приміщення новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, які перебувають на квартирному обліку за останнім місцем проходження військової служби.

Згідно з п. 3.17 цієї Інструкції, військовослужбовець, особа, звільнена з військової служби, та члени їх сімей зобов`язані у двомісячний строк звільнити займане ними службове жиле приміщення в разі одержання жилого приміщення для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом із членами сім`ї.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-115цс13 предметом якої також було виселення військовослужбовця із службового приміщення сформулював правову позицію від 13.11.2013р., згідно з якою роз`яснив, що в цій категорії справ судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Сторони у справі не оспорюють, що відповідача ОСОБА_1 , як військовослужбовця в м. Одеса держава забезпечила житлом квартирою АДРЕСА_4 . Згідно з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.88-89, 90), ОСОБА_2 , а також неповнолітньому ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частки цієї квартири.

Як уже зазначалось вище, спірним житлом відповідача забезпечено у зв`язку із переведенням на службу у м. Львів. Однак, фактична передача службового житла згідно ордеру від 30.04.2013р. відбулась після звільнення відповідача із ЗСУ, що мало місце 10.12.2012р. і що за наведених вище обставин є порушенням вимог ст. 118 ЖК України, п. 3.1 згаданої Інструкції, за якими службове жиле приміщення надається під час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби.

Крім того, згідно протоколу № 4 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.10.2013р. (а.с.84), тобто вже після видачі на ім`я ОСОБА_1 ордеру на вселення у службове житло, останнього включено в список осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень протягом трьох років, як звільненого з військової служби за скороченням штатів у зв`язку з реформуванням ЗСУ.

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, враховуючи висновки Верховного Суду України та надаючи адекватну оцінку обставинам справи в контексті пропорційності застосування такого заходу як виселення, суд не може погодитись з позицією відповідачів про неможливість їх виселення без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 125 ЖК України.

Вказана норма, аналізуючи її через призму ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 47 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» за своєю юридичною природою є гарантією житлових прав військовослужбовців, звільнених з військової служби за скороченням штату і не забезпечених житлом для постійного проживання.

Перед відповідачем ОСОБА_1 , як військовослужбовцем держава виконала свій обов`язок, передбачений ч. 1 ст. 12 України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та забезпечила останнього житловим приміщенням для постійного проживання, надавши таке у власність.

Обов`язок забезпечення іншим житловим приміщенням зберігається виключно у випадку переміщення для проходження служби в іншу місцевість і виключно на час проходження служби. Із припиненням військової служби в держави припиняється цей обов`язок, що виключає можливість застосування ст. 125 ЖК України під час розгляду спору про виселення без надання іншого житла.

Будь-яких інших аргументів про неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення відповідачі не навели. Таких не встановлено і в судовому засіданні.

Позиція представника Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР наведених вище висновків спростовувати не може, адже гарантії житлових прав неповнолітнього ОСОБА_3 повністю дотримані і збережені шляхом надання відповідачу ОСОБА_1 у власність квартири в м. Одеса. Як уже зазначалось вище, одним із співвласників цієї квартири є неповнолітній, внаслідок чого його виселення із службового житла не може призвести до порушення гарантованого, а у справі яка розглядається, ще й реалізованого державою права на житло.

ОСОБА_4 потреба суспільства, а зокрема військовослужбовців у житлі, крім того, що сторонами не оспорюється, на переконання суду, є загальновідомою обставиною в умовах перебування України в стані «неоголошеної війни».

З метою захисту інтересів інших військовослужбовців та за відсутності переконливих і достатніх аргументів зі сторони відповідачів, суд знаходить позов обґрунтованим та ухвалює рішення про його задоволення.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1378 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. ст. ст. 10,60,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 118, 124, 125 ЖК України суд,
в и р і ш и в:
Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з службового житла Міністерства оборони України - квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова 689 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова 689 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.