Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

іменем україни

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4, про захист прав споживача,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк), в якому просив визнати неправомірними та незаконними дії відповідача щодо блокування операцій по його гривневому картковому рахунку; стягнути з банку заблоковані кошти, що належать йому, на загальну суму 289 910 грн 58 коп. та комісійні за обслуговування картки за 2 місяці в сумі 320 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач заблокував у грудні 2014 року операції по його гривневому картковому рахунку № НОМЕР_1, який він відкрив у відповідача, чим обмежив його право користуватися власними грошима та, відповідно, банківськими послугами.

Крім того, посилаючись на те, що відповідач отримує та самостійно списує з нього вартість обслуговування карткового рахунку у розмірі 160 грн на місяць, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 289 910 грн 58 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позов, виходили з того, що між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про відкриття гривневого карткового рахунку, і відповідно до положень ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом, у зв'язку з чим дійшли висновку про стягнення на користь позивача грошової суми, заблокованої на рахунку відповідачем.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір, відповідно до якого позивачу було відкрито гривневий картковий рахунок № НОМЕР_1.

Згідно з випискою руху коштів по вказаній картці 11 грудня 2014 року картковий рахунок було поповнено готівкою на суму 276 000 грн, і після списання щомісячної комісії за обслуговування карти станом на 25 лютого 2015 року залишок по картці склав 289 910 грн 58 коп. (а. с. 11).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, банк посилався на те, що оскільки ОСОБА_3 самостійно здійснив операцію з використанням картки для виплат у терміналі самообслуговування за допомогою введення ПІНа та поклав спірну суму на свій рахунок, банк вважав відповідну операцію такою, що підлягала перевірці.

Згідно зі ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до вимог ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» (в редакції що була чинною на час виникнення між сторонами правовідносин) суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити проведення фінансової операції у разі, якщо така операція містить ознаки, передбачені статтями 15 і 16 цього Закону, та зобов'язаний зупинити проведення фінансової операції, якщо її учасником або вигодоодержувачем за нею є особа, яку включено до переліку осіб, пов'язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції, і в той самий день повідомити про це Спеціально уповноважений орган. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на строк до двох робочих днів.

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення такої фінансової операції відповідно до частини першої цієї статті на строк до п'яти робочих днів, про що зобов'язаний невідкладно повідомити суб'єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, уповноважені приймати рішення відповідно до кримінального процесуального законодавства. У разі неприйняття Спеціально уповноваженим органом відповідного рішення протягом строку, передбаченого частиною першою цієї статті, суб'єкт первинного фінансового моніторингу поновлює проведення фінансової операції.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій, враховуючи положення норм чинного на час виникнення між сторонами правовідносин законодавства, згідно з яким було встановлено порядок та строки блокування картки користувача у разі виникнення підозри стосовно законності походження коштів, та враховуючи, що матеріали справи не містять доказів про те, що кошти на рахунок ОСОБА_3 надійшли злочинним шляхом, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача грошової суми у розмірі 289 910 грн 58 коп., яка була заблокована на рахунку відповідачем.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана