АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/2089/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2611/16Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Триголова В.М.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 серпня 2016 року по справі за позовом Лубенського місцевого прокурора в інтересах держави в особі Лубенської міської ради Полтавської області до ОСОБА_2 про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 серпня 2016 року позовні вимоги Лубенського місцевого прокурора Полтавської області в інтересах держави в особі Лубенської міської ради Полтавської області до ОСОБА_2 про стягнення збитків задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Лубенської міської ради Полтавської області 116495 грн. 47 коп. збитків.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури Полтавської області 1747 грн. 43 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що він, як інвалід ІІ групи, згідно положень Податкового кодексу України, звільнений від сплати земельного податку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, згідно договору купівлі-продажу від 24.11.1999 року ОСОБА_2 придбав приміщення бурочного цеху загальною площею 175.4 кв.м., що знаходиться в м. Лубни, вул. Шевченка, 3

Вказане приміщення розташоване на земельній ділянці площею 0,1273 га, яка знаходиться в межах м. Лубни та перебуває у власності Лубенської міської ради, яка відповідно має повноваження щодо розпорядження нею.

Рішенням Лубенської міської ради від 26.06.2008 року «Про вилучення на надання земельних ділянок для користування юридичним і фізичним особам для різного цільового призначення» ОСОБА_2 була передана в оренду земельна ділянка за адресою м. Лубни, вул. Шевченко, 3-а, площею 0,12783 га за цільовим призначенням - землі комерційного призначення терміном на пять років.

Договір оренди землі між сторонами був укладений 19.02.2009 року строком на 5 років. По закінченні строку дії договору орендодавець мав переважне право на продовження його на новий строк, що передбачено умовами договору.

По закінченню строку дії договору оренди, ОСОБА_2 у визначений умовами договору спосіб не звертався до позивача з пропозицією про поновлення строку дії договору на новий термін, орендну плату не сплачував, при цьому земельна ділянка фактично продовжувала перебувала в його користуванні.

Звертаючись до суду з позовом в інтересах Лубенської міської ради, Лубенській місцевий прокурор, просив стягнути з відповідача збитки в порядку ст.ст. 156, 157 ЗК України, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки в розмірі 116495,47 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту користування відповідачем, як власником нежитлових будівель, земельною ділянкою без належно оформленої документації та правоустановчих документів, не сплачуючи при цьому орендної плати, чим завдав власникові землі збитки в розумінні положень ст.22 ЦК України та ст. 156 ЗК України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду з огляду на наступне.

Об'єктами права на землі комунальної власності згідно ст. 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача); у разі відчуження споруди до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що між власником нерухомого майна ОСОБА_2 та Лубенською міською радою 19.02. 2009 році був укладений договір оренди спірної земельної ділянки строком на пять років, за цільовим використанням землі комерційного використання, площею 0,1273 га , який по закінченні в лютому 2014 року не був продовжений на новий термін.

З акту обстеження земельних ділянок від 25.01.2016 року вбачається, що земельна ділянка по вул. Шевченка. 3а в м. Лубни, на якій розташоване належне ОСОБА_2 нерухоме майно продовжує перебувати у його фактичному користуванні .

Згідно розрахунку збитків, проведеного Управлінням з питань комунального майна та земельних відносин, загальна сума збитків місцевого бюджету за період з 20.02.2014 року по 16.03.2016 року становить 116495,47 грн.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України).

За змістом ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284 (далі - Порядок) власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Отже, у випадку неукладення договору оренди, суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені статтею 157 ЗК України та Порядком.

Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-2588цс15, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язкова для всіх судів України.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування збитків, завданих відповідачем внаслідок користування земельною ділянкою без відповідної правової підстави.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції .

Зокрема, твердження апелянта про те, що він, як інвалід 2 групи, на підставі ст.281 Податкового Кодексу України звільнений від сплати податку на землю, відхиляється колегією суддів, оскільки даний спір стосується не стягнення заборгованості по податку на землю, а виник на підставі відшкодування власнику земельної ділянки збитків у вигляді неодержаного доходу від користування відповідачем, як власником нерухомого майна, земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення суми збитків, колегія суддів вважає помилковим судове рішення в частині стягнення з відповідача судового збору.

Як вбачається з довідки МСЕК від 20.03.2007 року ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи безтерміново.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справив усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не звернувши уваги на вказані обставини, суд першої інстанції задовольнивши позов стягнув судовий збір з відповідача.

Таким чином судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 серпня 2016 року в частині стягнення зОСОБА_2 на користь прокуратури Полтавської області 1747 грн. 43 коп. судового збору скасувати, компенсувавши їх за рахунок держави.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді :

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1