АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/239/16 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 635/899/15-ц ОСОБА_1
Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Бровченка І.О.,

за участю секретарів: Каменської Д.В., Лотох І.В.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що з 22 жовтня 2005 року вони з відповідачем по справі ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

29 червня 2010 року укладений між сторонами шлюбу було розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції Харківської області в Книзі реєстрації розірвання шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 272.

Однак, згодом сторони знову одружились (Свідоцтво про шлюб Серії I-ВЛ № 168170 від 14.09.2011 року).

Проте, й цей шлюб проіснував не довго, позаяк рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2014 року його було розірвано в судовому порядку за ініціативою позивачки, а їхній малолітній син залишився проживав разом із матірю.

З вересня 2014 року з їхнім сином почала часто спілкуватися його бабуся - мати відповідача ОСОБА_5, після чого ОСОБА_6 змінив поведінку, відмовившись від занять спортивними танцями, став менш дисциплінованим, погіршилося його навчання в школі, а 12 січня 2015 року він після занять самостійно пішов жити до батька, де і перебуває до цього часу. При цьому, в період перебування у батька на сина здійснюється постійний психологічний тиск, оскільки колишній чоловік маніпулює дитиною та створює у нього негативний образ матері, налаштовуючи дитину проти неї. Крім того, ОСОБА_6 з дозволу бабусі та батька почав пропускати школу, припинив відвідувати додаткові заняття та секцію танців, а його оцінки в школі стали значно нижчими.

У звязку із такою ситуацією, що склалась позивачка була вимушена звернутись до міліції із заявою про самовільне відібрання дитини батьком, однак ситуація не змінилась та син і досі перебуває в останнього.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в інтересах дитини їхній з відповідачем син повинен проживати разом із матірю, яка робить все від неї залежне для його нормального розвитку та життя, а не з батьком, який за шість років окремого проживання належним чином не виконував своїх батьківських обовязків та не допомагав утримувати сина, позивачка ОСОБА_3 просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із нею за адресою: м. Мерефа, вул. Некрасова, буд. № 19, відібрати дитину у відповідача ОСОБА_2 та передати її матері.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 підтримала заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі та додатково пояснила, що за час проживання сина у батька між сторонами часто виникали суперечки, оскільки стали частими пропуски занять у школі без видимих на то причин, стан здоровя дитини - різке набрання ваги свідчить про неправильне її харчування, результати навчання погіршились, тому такий стан справ її уже непокоїть. Крім того, відповідач та його сімя вживають всіх заходів, щоб вплинути на дитину з метою створення негативного відношення до матері та її батьків - дідуся та бабусі ОСОБА_6, дозволяючи поводити себе занадто вільно, не дотримуючись відповідної дисципліни. Враховуючи, що син самостійно прийняв рішення проживати у батька, вона має можливість спілкувалась із ним тільки у школі, що не є нормальним.

Відповідач ОСОБА_2 заявлені до нього колишньою дружиною вимоги не визнав, та заперечуючи проти їх задоволення, посилався на те, що позивачка та члени її сімї створили такі умови життя для малолітнього сина, при яких він страждав від виконання надмірних обовязків та суворого виховання. При цьому відповідач стверджував, що позивачка не приділяла належної уваги вихованню сина та негативно до нього ставилась, тому він вважає, що їхній син свідомо і обґрунтовано прийняв самостійне рішення жити разом із ним, оскільки не витримав такого ставлення до себе з боку матері та її батьків. Натомість він зі свого боку, як батько створив нормальні умови для проживання сина, приділяє йому достатньо уваги та постійно займається його вихованням.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом із матірю - позивачкою ОСОБА_3

Вирішено відібрати малолітнього ОСОБА_6 від батька ОСОБА_2 та передати його матері - ОСОБА_3

У задоволенні решти заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просив скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог в повному обсязі та визначити місце проживання малолітнього сина сторін - ОСОБА_6 разом із батьком.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилався на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення виниклого між сторонами спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказував на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення були проігноровані низка висновків незалежних психологічних досліджень, згідно яких саме разом із батьком дитина почувається комфортно, знаходиться у спокійному емоційному стані, та думка самого малолітнього ОСОБА_6, який як на відповідних проведених сеансах із лікарями, так і в суді підтвердив, що бажає проживати з батьком, оскільки його мати погано до нього ставиться, ображає та застосовує до нього фізичне насилля.

У процесі апеляційного розгляду справи сторони: позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 звернулися до апеляційного суду із спільною заявою, в якій, посилаючись на те, що з метою врегулювання виниклого між ними спору щодо визначення місця проживання їхнього малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та участі в його вихованні того із батьків, хто проживає окремо, вони на основі взаємних поступок досягли відповідної згоди та уклали мирову угоду, просили апеляційний суд визнати цю мирову угоду та закрити провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та думку сторін, представників останніх, а також органу опіки і піклування, та оцінивши їх у сукупності, судова колегія вважає, що в даному випадку мають місце всі підстави для визнання укладеної між сторонами спору мирової угоди та в звязку з цим закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

За приписами ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, який визначений законодавцем у ст. 11 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 вказаної правової норми особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Таким чином, нормативне визначення принципу диспозитивності надає сторонам право вільно розпоряджатися предметом спору і процесу, зокрема, позивач має право протягом усього часу розгляду справи відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Крім того, сторони мають право укласти мирову угоду на будь-які стадії цивільного процесу (ч.ч. 2, 3 ст. 31 ЦПК України).

Мирова угода за своєю правовою природою є особливим видом договору, що укладається безпосередньо у цивільному процесі сторонами судового провадження з метою врегулювання існуючого спору на основі взаємних поступок кожної із сторін, коли «конфлікт між сторонами досяг певної кульмінаційної стадії і вирішити його може тільки суд».

При цьому, сторони не вирішують спору, не здійснюють правосуддя, що є прерогативою судової влади, а, досягнувши угоди між собою, припиняють спір.

Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне (без державного втручання) врегулювання розбіжностей на погоджених умовах.

Порядок укладення мирової угоди сторонами, а також її правові наслідки визначені законодавцем у ст. 175 ЦПК України.

Відповідно до вказаної правової норми мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у звязку з укладенням сторонами мирової угоди суд розяснює сторонам наслідки такого рішення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Частиною 1 статті 306 ЦПК України передбачено, що в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадженні у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення по суті спору у звязку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон повязує неможливість судового розгляду справи.

Правовим наслідком закриття провадження у справі є неможливість повторного звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав ( ч. 3 ст. 206, п. 2 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

Тобто, у випадку постановлення судом ухвали про закриття провадження у справі в звязку з укладенням сторонами мирової угоди, така ухвала після набрання нею законної сили виключає можливість розгляду судом тотожної справи.

Як убачається зі змісту мирової угоди, укладеної між сторонами спору: позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2, умови зазначеної мирової угоди не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Наслідки укладення цієї мирової угоди сторонам розяснені і їм зрозумілі.

За правилами ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу, в тому числі й у разі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом, про що зазначалося вище.

За таких обставин, враховуючи наведене, а також виходячи з основоположного принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України), судова колегія приходить до висновку про наявність у даному випадку передбачених процесуальним законом підстав для визнання укладеної між сторонами цивільно-правового спору мирової угоди, а відтак і для скасування в звязку з цим оскаржуваного рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у цивільній справі.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 3, 11, 30, 31, 175, 205, 208, 209, 210, 304, 306, 310, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання укладеної між ними мирової угоди - задовольнити.

Визнати мирову угоду, укладену 26 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, наступного змісту:

«За цією мировою угодою :

1. Місцем проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення дитиною чотирнадцяти років визначається разом із матірю: ОСОБА_3 за адресою: м. Мерефа, вул. Некрасова, буд. № 19.

2. У разі зміни свого місця проживання ОСОБА_3 зобовязана не пізніше наступного дня повідомити батька дитини ОСОБА_2 про нове місце проживання дитини.

3. По досягненню неповнолітнім ОСОБА_6 чотирнадцятирічного віку його місце проживання визначається бажанням самої дитини.

4. Сторони встановлюють наступний порядок та спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною:

- Батько дитини ОСОБА_2 за попереднім узгодженням з матірю дитини (не пізніше як за добу), двічі на місяць на вихідні дні забирає неповнолітнього ОСОБА_6 за місцем свого проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 а (не більше 7 днів);

- Батько дитини ОСОБА_2 спілкується з сином за допомогою телефону, електронної пошти та інших засобів звязку без обмежень (крім нічного часу);

- Батько дитини відвідує сина за місцем його навчання та проживання без обмежень (крім нічного часу).

- В період шкільних канікул за попереднім узгодженням з матірю дитини забирає неповнолітнього ОСОБА_6 до себе за місцем проживання на термін до 7 днів з правом виїзду за межі Харківської області з метою оздоровлення та відпочинку, у тому числі у лікувально-профілактичних та санаторних установах;

- Під час знаходження неповнолітнього ОСОБА_6 за місцем проживання батька, ОСОБА_7 безперешкодно спілкується з ним та відвідує за місцем тимчасового проживання;

- Новорічні свята дитина проводить наступним чином - з 31 грудня на 1 січня дитина знаходиться з матірю, 1 січня - з батьком;

- День народження дитини святкується за місцем свого проживання, при цьому батько може бути присутнім при святкуванні дня народження сина.

При виконанні вказаного порядку та способу участі у вихованні дитини, той з батьків, з яким перебуває дитина, зобовязується дотримуватися режиму дня та харчування неповнолітньої дитини, її шкільних та позашкільних занять, враховуючи побажання дитини, її стан здоровя, за вимогою іншого з батьків надавати інформацію про місце знаходження сина та його стан здоровя.

Сторони домовилися переглянути умови мирової угоди у випадку невиконання або неналежного виконання умов цієї угоди. У разі, якщо протягом одного місяця з часу порушення умов мирової угоди жодна із сторін письмово не повідомила іншу про намір переглянути умови даної угоди, дія останньої продовжує тривати на умовах, визначених під час її підписання.

Мирова угода, досягнута сторонами, не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, вчинена в інтересах дитини з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок».

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2015 року, ухвалене у справі, - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: