АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/640/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Гудкова Ю.Г.
Провадження № 22-ц/789/171/16 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Козак І. О., Демкович Ю. Й.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю позивача та його представника, представника відповідачів

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 7 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Задарівський цегельний завод", ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача - Територіальна державна інспекція з питань праці у Тернопільській області про визнання неправомірним та протиправним звільнення, скасування наказу та запису в трудовій книжці про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 1 липня 2004 року працював на посаді директора в ТзОВ "Задарівський цегельний завод", з 16 липня 2014 року був переведений на посаду касира даного товариства. 3 червня 2015 року звільнений із займаної посади згідно п.4 ст. 40 КзпП України за прогул, який вчинений 26-29 травня 2015 року. Звільнення вважає незаконним з ряду причин. Зокрема, відповідач порушив порядок накладення дисциплінарного стягнення : не відібрано пояснень позивача та не проведено розслідування причин його відсутності на роботі. Крім цього, він не був ознайомлений з наказом про звільнення, а трудову книжку отримав наручно через місяць після звільнення. Також вважає, що причини звільнення, наведені в наказі про звільнення, не відповідають дійсним обставинам справи. 26 травня 2015 року він прибув на роботу і приступив до виконання своїх обов'язків, однак після обідньої перерви через погіршення самопочуття змушений був звернутись по медичну допомогу до лікаря. 27 травня 2015 року він також прибув на роботу та звернувся до директора ТзОВ "Задарівський цегельний завод" - ОСОБА_2 з проханням перевести його на неповний робочий день, оскільки завод через невелике навантаження майже не працює і позивач виконує свою роботу за половину робочого дня, крім цього у нього встановлено 25% втрати працездатності. Директор запевнила, що немає проблеми у тому, щоб половину робочого дня він займався своїм здоров'ям. 28-29 травня 2015 року завод не мав працювати, і усним розпорядженням директор надала йому відгул.

Окрім вищенаведених обставин позивач зазначає, що він є співвласником ТзОВ «Задарівський цегельний завод», тому звільняючи працюючого власника без погодження із вищим керівним органом товариства - загальними зборами засновників, директор ОСОБА_2 вийшла за межі своїх повноважень. Товариство є приватним, тому праця власника на власному підприємстві лише частково регулюється трудовим законодавством.

Незаконним звільненням з роботи, що є порушенням його законних прав на працю, йому спричинено моральні страждання, які виразились у втраті душевного спокою, постійного пригніченого стану та переживань з приводу запису в трудовій книжці про звільнення, тому просить зобов'язати відповідачів солідарно відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 50000 грн.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 7 грудня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вказує, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом не взято до уваги те, що позивач не приступав до роботи на посаді касира та фактично не виконував цієї роботи, переведення на дану посаду було оформленням праці учасника ТзОВ "Задарівський цегельний завод". Місце праці ОСОБА_1 не обмежувалось територією ТзОВ "Задарівський цегельний завод", а робочий час не обмежувався часом праці найнятих працівників. Вважає, що суд не взяв до уваги факт існування корпоративного спору між позивачем та ОСОБА_2, яка також є співвласником товариства. Крім цього, в Статуті ТзОВ "Задарівський цегельний завод" відсутні положення про делегування директору повноважень щодо звільнення працівника, який прийнятий на роботу Загальними зборами учасників Товариства. Також зазначає, що суд не вжив заходів для встановлення факту існування усної домовленості між ним та ОСОБА_2 щодо відгулу на 28-29 травня 2015 року, шляхом допиту останньої як свідка.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідачів, який вважає рішення суду законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи та доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції дійшов до переконання про доведеність факту порушення працівником - касиром ОСОБА_1 трудової дисципліни, а саме прогулу, що мав місце 28 та 29 травня 2015 року, наявність у відповідача підстав для звільнення позивача з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є засновниками ТзОВ "Задарівський цегельний завод", ОСОБА_2 володіє 60% статутного фонду товариства, ОСОБА_1 - 40%.

Згідно протоколу зборів засновників ТОВ "Задарівський цегельний завод" від 29.04.2004 року ОСОБА_1 був обраний директором зазначеного товариства та працював на цій посаді з 1 липня 2004 року.

16 липня 2014 року відбулися збори засновників ТзОВ "Задарівський цегельний завод", на яких директором було обрано ОСОБА_2 Як вбачається з протоколу зазначених зборів, присутніми на зборах були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 висловив думку про переобрання директора ТзОВ "Задарівський цегельний завод" та вніс пропозицію про призначення на посаду директора ОСОБА_2 терміном на 2 роки.

Наказом директора ТзОВ "Задарівський цегельний завод" ОСОБА_2 від 16.07.2014 року №19 ОСОБА_1 переведений за його згодою на посаду касира.

З 13 по 25 травня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі з причин тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності, рекомендовано стати до роботи 26 травня 2015 року.

Наказом директора ТзОВ "Задарівський цегельний завод" №20 від 3.06.2015 року ОСОБА_1 звільнений з роботи згідно п.4 ст. 40 КзпП України за відсутність на роботі 26-29 травня 2015 року без поважних причин, тобто прогул.

Про відсутність працівника - касира ОСОБА_1 на робочому місці з 26.05.2015 року по 29.05.2015 року складено відповідний акт від 02.06.2015 року, який підписаний десятьма працівниками ТзОВ "Задарівський цегельний завод". Усі особи, що підписали зазначений акт, були допитані судом першої інстанції у якості свідків та підтвердили факти, зазначені в акті. Також свідок ОСОБА_4 пояснила, що на пропозицію директора ОСОБА_2 позивач відмовився надати пояснення щодо причин його відсутності на роботі та сказав, що нічого підписувати не буде.

Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

За змістом ст.ст.40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника, зокрема згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало видання наказу про звільнення з роботи (припинення трудового договору).

Тобто, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Чинним законодавством не передбачено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 КЗпП України.

Судом першої інстанції враховано, що 26-27 травня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі з поважних причин, однак доказів поважності причин відсутності на роботі 28-29 травня 2015 року позивачем не представлено.

При цьому суд надав оцінку твердженням позивача про надання відгулів 28-29 травня 2015 року, та зазначив, що будь-яких заяв з цього приводу ОСОБА_1 не писав, жодні накази чи розпорядження з цього приводу не видавалися.

За таких обставин, звільнення позивача за прогул проведено з дотриманням норм трудового законодавства, тому суд вірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що поза увагою суду залишились доводи позивача про те, що він після переведення його у липні 2014 року не працював і не приступав до роботи на посаді касира, а виконував різного роду роботу, необхідну для забезпечення діяльності товариства, його місце праці не обмежувалося територією товариства "Задарівський цегельний завод", його робочий час не обмежувався часом праці найнятих працівників, колегія суддів оцінює критично, так як суд першої інстанції у рішенні надав оцінку зазначеним фактам. Факт відсутності ОСОБА_1 28-29 травня 2015 року не лише на робочому місці касира, але й на території ТзОВ "Задарівський цегельний завод", визнав сам ОСОБА_1 Доказів чи пояснень про виконання ним у ці дні будь-яких інших функцій, пов"язаних з роботою ТзОВ "Задарівський цегельний завод", а не лише роботи касира, поза межами території товариства, ним не представлено ні суду першої, ні апеляційної інстанцій. Навпаки, причину відсутності він пояснював підготовкою до Зелених свят за усним дозволом директора. Однак, представник відповідачів у судовому засіданні заперечив факт надання позивачу такого дозволу.

Доводи позивача про те, що суд не вжив заходів для встановлення обставин щодо надання директором ОСОБА_2 усної згоди на відсутність позивача 28-29 травня 2015 року на роботі шляхом допиту ОСОБА_2 як свідка, представники позивача неодноразово заявляли таке клопотання, однак суд обмежив ОСОБА_1 у праві на захист, колегія суддів оцінює критично, так як у суді першої інстанції був присутній представник відповідачки ОСОБА_2, який висловив її позицію щодо обставин справи. Крім цього, у суді апеляційної інстанції позивач не заявляв клопотання на підставі ч.2 ст. 303 ЦПК України про виклик зазначеного свідка до суду апеляційної інстанції.

Оцінюючи доводи позивача щодо невиконання роботи касира, колегія суддів враховує факт отримання заробітної плати за роботу на посаді касира, чого ОСОБА_1 не заперечив, в тому числі за період тимчасової непрацездатності за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.

Окрім цього, невиконання роботи касира не може слугувати підставою для задоволення позову про поновлення на роботі, так як позивач звільнений не за невиконання обов"язків касира, покладених на нього трудовим договором, а за вчинення прогулу.

Встановлено,що 28-29 травня 2015 року ОСОБА_1 без поважних причин не виконував жодної роботи, пов"язаної з діяльністю ТзОВ "Задарівський цегельний завод" ні на території товариства, ні поза її межами.

Робота позивача як на посаді директора ТзОВ "Задарівський цегельний завод", так і після переведення за його ж ініціативою на посаду касира, є реалізацією трудових прав ОСОБА_1, та регулюється нормами трудового законодавства з врахуванням особливостей, визначених статутом товариства.

Чинним трудовим законодавством, статутом товариства не передбачено права засновника товариства, який працює у цьому ж товаристві на умовах трудового договору, на власний розсуд, без належно оформленого дозволу керівника, визначати для себе вихідні дні.

Твердження позивача про те, що його переведення на посаду касира було оформленням його праці як учасника товариства, статутом товариства не передбачено повноважень директора на звільнення працюючого власника, який прийнятий на роботу загальними зборами товариства, суд не взяв до уваги існування корпоративного спору між позивачем та ОСОБА_2, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з таких мотивів.

Суд першої інстанції взяв до уваги права та обов"язки засновників та учасників товариства, що визначені статутом товариства, та правильно вказав, що статутом не визначено жодних застережень щодо працюючого засновника чи учасника товариства. Пунктом 7.3.4 статуту передбачено право директора товариства приймати на роботу та звільняти працівників, робітників і службовців товариства, за виключенням головного бухгалтера. Статут товариства передбачає лише обрання та звільнення директора рішенням загальних зборів, інших застережень щодо особливостей порядку звільнення з роботи учасника товариства, який, окрім того, працює за трудовим договором у товаристві на будь-якій посаді, статутом не передбачено.

Обрання ОСОБА_2 директором та переведення ОСОБА_1 з цієї посади відбулось у спосіб, визначений статутом, за ініціативою самого ж ОСОБА_1

Існування корпоративного спору між позивачем та директором ОСОБА_2 не є підставою для задоволення позову, звільнення позивача з посади касира товариства не порушує його прав як засновника ТзОВ "Задарівський цегельний завод" та не перешкоджає реалізації прав, визначених статутом товариства.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 7 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома