АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі: Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська СвітланаІванівна про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2016 року ОСОБА_1звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 29-1/12/15 за кредитним договором № 1612-04-КЗЖ-Т, укладеного 14.01.2016 відповідачами, визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеного 14.01.2016 між відповідачами та посвідчений третьою особою за № 53.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2016 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська СвітланаІванівна про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними - відмовлено.

Справа № 761/9099/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11753/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погодилась з вказаним з рішенням суду позивач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, ухваленого з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказується на те, що ОСОБА_2 не є фінансовою установою і не має передбаченого законодавством права виступати кредитодавцем за кредитним договором, а тому набуття ним прав та обов'язків кредитодавця за кредитним договором у правовідносинах з позивачем суперечить законодавству. Таким чином договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 є недійсним з підстав невідповідності вимогам закону. Також позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Таким чином, враховуючи, що відступлення права вимоги за іпотечним договором від ТОВ «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_2 відбулося у зв'язку та одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором, то, в зв'язку з недійсністю договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, договір відступлення вимоги за іпотечним договором також підлягає визнанню недійсним.

Вважаючи рішення суду необґрунтованим та незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованими, просив залишити його без змін.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись за вказаною в апеляційній скарзі адресою, проте судові повідомлення повертаються без вручення із позначкою «за закінченням терміну зберігання» /а.с. 115,126,133/. Разом з тим, 14.09.2016 та 12.10.2016 позивач зверталась із заявами про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою /а.с.117,129/. А отже позивач обізнана про розгляд справи апеляційним судом та в порядку ч. 2 ст.77 ЦПК України вважається повідомленою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 15.09.2011 між позивачем та ПАТ «Комерційний банк «Даніель» був укладений кредитний договір № 1612-04-КЗЖ-Т, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику (позивачу) кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 1080000 грн., а позичальник зобов'язується повернути фактично отриманий кредит до 14.09.2018 включно, щомісяця сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 18, 0 % річних, щомісячно сплачувати комісію за управління кредитом в розмірі 0, 3 % від суми заборгованості за кредитом станом на дату нарахування комісії, а також неустойку у розмірах та у випадках, передбачених договором (п. 1.1. кредитного договору).

Відповідно до п. 1.2., 1.3. кредитного договору, кредит надається на споживчі цілі, з позичкового рахунку траншами, готівкою з каси Банку, у межах встановленої п. 1.1. договору та за погодженням з Банком усно повідомивши Банк за 1 день.

Договором також передбачено, що видача кредитних коштів припиняється 14.03.2012 включно. Починаючи з 15.03.2012 включно невідновлювана кредитна лінія вважається кредитом.

Також 15.09.2011 між позивачем та ПАТ «Комерційний банк «Даніель» був укладений іпотечний договір з подальшими змінами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 3915, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 в якості забезпечення всіх вимог іпотекодержателя щодо повернення позивачем кредиту за кредитним договором.

Пунктом 3.1.7. іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель має право відступати права за іпотечним договором третім особам без отримання згоди іпотекодавця, письмово попередивши останнього у п'ятиденний строк про відступлення права вимоги за іпотечним договором та права вимоги за кредитним договором.

З договору від 14.01.2016 укладеного між відповідачами вбачається, що ТОВ «Кредекс Фінанс» відступив своє право вимоги іпотекодержателя новому іпотекодержателю - ОСОБА_2 за кредитним договором № 1612-04-КЗЖ-Т від 15.09.2011 з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, укладеним між ПАТ «КБ «Даніель» та позивачем. Право вимоги за договором іпотеки належить первісному іпотекодержателю на підставі договору про відступлення права вимоги посвідченого 29.12.2015 приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І. за реєстровим № 854 /а.с.19-23/

Згідно з п. 1.4. договору № 2, новий іпотекодержатель одержує право (замість первісного іпотекодержателя) вимагати від іпотекодавця належного виконання всіх зобов'язань за договором іпотеки, оскільки новий іпотекодержатель набуває статусу іпотекодержателя за договором іпотеки, що забезпечує виконання боржником його зобов'язань за кредитним договором.

У вказаному договорі також міститься посилання на укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги № 29-1/12/15 від 29.12.2015 за умовами якого ТОВ «Кредекс Фінанс» відступив ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором № 1612-04-КЗЖ-Т від 15.09.2011 з урахуванням всіх змін та доповнень, укладеним між ПАТ «Комерційний Банк» «Даніель» та ОСОБА_1 В матеріалах справи відсутня копія цього договору, проте відповідачем ОСОБА_2 вказана обставина визнана в поясненнях від 01.07.2016 /а.с.76-78/.

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання у яких заміна кредитора не допускається визначені ст. 515 ЦК України, котра забороняє заміну кредитора у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Таким чином, законодавцем не встановлено заборони та/або обмежень щодо здійснення заміни кредитора у зобов'язанні про надання кредиту.

Виходячи з положень ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права, що існували на момент переходу.

Як вбачається з обставин справи на момент переходу прав, обов'язки кредитора щодо надання кредиту були виконані в повному обсязі, натомість обов'язки позичальника не виконуються, а отже новому кредитору перейшло право стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, зокрема його невідповідності актам цивільного законодавства в момент його вчинення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає обгрнутованим висновок суду першої інстанції про те, що за оспорюваними договорами, було передано лише право вимоги щодо належного виконання за кредитним договором та іпотечним договором, а саме стягнення заборгованості, що не передбачення надання фінансових послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами під час укладання оспорюваних договорів, було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. А діюче законодавство не містить обмежень щодо здійснення заміни кредитора у зобов'язаннях з кредиту.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідно вказана обставина не є підставою визнання договору недійсним, оскільки виникає після укладення договору відступлення права вимоги.

Також колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що стороною позивача не вказано та не надано доказів наявності її порушених прав оспорюваними договорами, а в силу ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Позивачем протягом розгляду справи не надано доказів того, що вказані договори були укладені з порушенням вимог законодавства та порушують її права і законні інтреси.

При цьому слід звернути увагу, що відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаній нормі та положенням ч. 1 ст. 60 ЦПК України стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з наведених положень є обов'язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: