У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Закропивного О.В., Штелик С.П.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Бабинської сільської ради Самбірського району Львівської області про визнання будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину будинку та виділ частини будинку в натурі, розподіл земельної ділянки в натурі та визнання права власності на частину земельної ділянки, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання частково недійсним державного акту на право власності на землю, встановлення факту проживання однією сім'єю, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частини вказаного вище будинку, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нього від 27 червня 2002 року № 362, видане Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації на ім'я ОСОБА_5

На обґрунтування вимог посилалася на те, що з 11 лютого 1994 року до 27 серпня 1996 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Спільних дітей не мають.

Із метою отримання житла вони фіктивно розірвали шлюб, однак продовжували проживати однією сім'єю до 1999 року в с. Бабина Самбірського району Львівської області, а з 1999 року до 2001 року - у батьків відповідача в м. Самборі Львівської області.

Оскільки квартиру вони не отримали, тому вирішили побудувати свій власний будинок, будівництво якого розпочали у травні 1999 року. 26 лютого 2002 року будинок прийнято до експлуатації та був оформлений на відповідача, якому 27 червня 2002 року видано свідоцтво про право власності.

Вказувала, що спірний будинок побудований в період, коли вони з відповідачем не перебували в зареєстрованому шлюбі, проте є їх спільною сумісною власністю, оскільки будувався за спільні кошти, і їй належить Ѕ його частини.

22 січня 2003 року вона вдруге зареєструвала шлюб із ОСОБА_5, який був розірваний у червні 2010 року.

Посилаючись на ст.17 Закону України «Про власність», ст. 112 ЦК УРСР, просила позов задовольнити.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 подала позов до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27 серпня 1996 року до 22 січня 2003 року, який ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року був об'єднаний в одне провадження з вищезазначеним позовом.

Посилалась на те, що з 11 лютого 1994 року до 27 серпня 1996 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після розірвання шлюбу вони фактично перебували у шлюбних відносинах, продовжували проживати однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, за спільні кошти будували будинок в с. Бабина Самбірського району Львівської області.

02 липня 2002 року, тобто до повторної реєстрації шлюбу з відповідачем (22 січня 2003 pоку) вона з донькою від першого шлюбу зареєструвались у спірному будинку.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ ідеальну частини будинку АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій із дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та, виходячи із норм ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що хоча в період із 27 серпня 1996 року до 22 січня 2003 року сторони й не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак проживали разом, вели спільне господарство, мали взаємні права, у них був єдиний бюджет та за спільно зароблені кошти вони набули спільну сумісну власність - у період з 1999 року до 27 червня 2002 року побудували будинок АДРЕСА_1.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, а також з роз'ясненнями, викладеними у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Зокрема Верховний Суд України зазначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету).

Доводи, наведені в касаційній скарзі, висновки судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик