22-ц/775/448/2016(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Доценко С.І.
Суддя - доповідач Мальцева Є.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» про розподіл майна подружжя та визначення порядку користування спільним майном,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з зазначеним позовом до суду першої інстанції, в якому просив поновити йому строк для звернення до суду, провести розподіл сумісно нажитого майна, що набуто в період шлюбу та визнати за ним право власності без виділення в натурі на 1/2 частку жилого будинку за адресою Донецька область смт. Володарське, вул. Володарського, б.40, на 1/2 частку торгового павільйону, розташованого за адресою Донецька область смт. Володарське вул. Леніна 79/18, на 1/2 частину земельної ділянки за адресою Донецька область смт. Володарське вул. Леніна 79, на 1/2 частку автомобілю марки УАЗ модель 3163030, тип легковий універсал, державний номер АН 0672ВХ, 2006 року випуску та визначити порядок користування автомобілем та жилим будинком, а судові витрати покласти на відповідача.

В ході слухання справи представником позивача було заявлено про визначення порядку користування жилим будинком шляхом виділення позивачу в користування ізольованої житлової кімнати №1-14, згідно плану будинку, площею 19.5кв.м. Решту приміщень представник від імені позивача просила залишити в спільному користуванні.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 21 березня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ТОВ «Кей-колект» про розподіл майна подружжя та визначення порядку користування спільним майном задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право на ? частку жилого будинку за адресою Донецька область, Володарський район смт. Володарське вул. Володарського будинок 40 ( сорок), право на ? частку легкового автомобілю марки УАЗ модель 3163030, тип легковий універсал, державний номер АН 0672ВХ, 2006 року випуску. Визначено порядок користування жилим будинком за адресою Донецька область, Володарський район смт. Володарське вул. Володарського будинок 40 (сорок), передавши в безпосереднє користування ОСОБА_1 жилу кімнату №1-3, згідно плану, площею 15.1 кв.м на першому поверсі будинку. Решту приміщень будинку, за виключенням житлових приміщень № 1-12,1-13,1-14, розташованих на другому поверсі, згідно плану будинку, залишено в спільному користуванні. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1462 грн.

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 15 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ТОВ «Кей-колект», про розподіл майна подружжя та визначення порядку користування спільним майном виправлено описку в резолютивній частині рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 березня 2016 року, зазначено вірне найменування ТОВ «Кей-колект» замість помилкового найменування ТОВ «Кей-коллект».

Додатковим рішенням Володарського районного суду Донецької області від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ТОВ «Кей-колект», про розподіл майна подружжя та визначення порядку користування спільним майном визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частку жилого будинку за адресою Донецька область, Володарський район смт. Володарське вул. Володарського будинок 40 (сорок), та право власності на ? частку легкового автомобілю марки УАЗ модель 3163030, тип легковий універсал, державний номер АН 0672ВХ, 2006 року випуску.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині визначення порядку користування житловим будинком та в частині відмови в задоволенні позовних вимог, представник позивача - ОСОБА_2 звернулась до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення порядку користування житловим будинком, що був предметом спору, ухвалити нове рішення, яким визначити інший порядок користування будинком, який відповідає розміру частини позивача, що належить йому в спірному будинку.

В скарзі зазначала, що ухваленим рішення суд обмежив право позивача в користуванні житловою площею ? будинку, що належить йому на праві спільної сумісної власності, виділивши йому одну кімнату площею 15,1 м.кв., що вдвічі менше, ніж площа, яка припадає йому відповідно до його частини в будинку.

Крім того, вважає незаконною відмову у задоволені позовних вимог щодо визначення порядку користування автомобілем, оскільки, на його думку, суд порушив норми матеріального права при вирішенні таких вимог.

Не погоджується також із висновком суду щодо відмови позовних вимог в частині поділу торгівельного павільйону та визнання права власності позивача на ? частини земельної ділянки, оскільки відповідач визнавала участь позивача в забудові павільйону та зі слів позивача не заперечувала у виплаті компенсації за ? частину павільйону. Вважає, що суд неправомірно виходив з того, що вказане майно придбано за кошти відповідача, тому не являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки у позивача є поважні причини, з яких він не працював після 1999 року, а саме, травма голови, що потягнула встановлення інвалідності.

Представник третьої особи до суду не явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_3 до апеляційного суду не явилася. Про час ті місце розгляду справи 13 липня, 27 липня, 03 серпня, 17 серпня 2016 року повідомлялася належним чином рекомендованою поштою. Про причини неявки 13 липня 2016 року відповідач суд не повідомляла. Надавала суду заяви про перенесення розгляду справи 27 липня 2016 року та 03 серпня 2016 року у звязку із хворобою представника, письмових підтверджень таких обставин суду не надала. 16 серпня 2016 року відповідач надала суду заяву з проханням про перенесення розгляду справи з 17 серпня на іншу дату у звязку із відпусткою її представника на період по 28.09.2016 року.

У відповідності до вимог ст.169, ч.2 ст.305 ЦПК України, враховуючи, що справа неодноразово відкладалася у звязку з неявкою відповідача, приймаючи до уваги необхідність дотримуватися строку розгляду апеляційної скарги, передбаченого ст. 303-1 ЦПК України, справи, апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідача та представника третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, які просили апеляційну скаргу задовольнити, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі справи вбачається, що представником позивача оскаржується рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку користування житловим будинком та в частині відмови в задоволенні позовних вимог. В частині визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку за адресою: Донецька область, Володарський район, пгт. Володарське, вул. Володарського буд. 40, та на ? частину легкового автомобілю марки УАЗ позивач рішення не оскаржує. Тому, переглядаючи справу відповідно до вимог ст..303 ЦПК України в межах апеляційного оскарження, колегія суддів перевіряє законність рішення суду лише в частині визначення порядку користування житловим будинком та в частині відмови в задоволені позовних вимог про визначення порядку користування автомобілем, та про визнання права власності на ? частину торгового павільйону. 1/2 частину земельної ділянки, а в решті не перевіряє у звязку з відсутністю апеляційного оскарження.

Згідно з вимогами ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання рішення не тим суддею, який розглянув справу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 12.01.1990 року до 29.04.2011 року перебували в шлюбі, який був зареєстрований Володарським райвідділом реєстрації актів цивільного стану. ( т.1 а.с.6)

Згідно з договором купівлі-продажу жилого будинку від 08.06.2000 року, посвідченого нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2200, відповідач ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 жилий будинок за адресою смт. Володарське вул. Володарського, 40, жилою площею 16.1 кв.м за 1000 грн.

Зазначений договір купівлі-продажу будинку зареєстрований КП «Володарське БТІ 20.07.2001 року.

Як вбачається з інвентаризаційної справи домоволодіння, будинок на підставі рішення Володарської селищної ради Донецької області № 58 від 23.05.2001 року був перебудований з одноповерхового будинку жилою площею 16.1 кв.м на двоповерховий будинок жилою площею 61кв.м, загальною площею 228,,5 кв.м та прийнятий в експлуатацію 04.08.2006 року, про що свідчить розпорядження Голови районної державної адміністрації №339 від 04.08.2006 року про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу та відповідний акт приймальної комісії.

Свідоцтвом про право власності від 19.08.2006 року підтверджується, що таке право на будинок було зареєстроване на підставі рішення Володарської селищної ради від 09.08.2006 року за ОСОБА_3.

Зі справи також вбачається,що автомобіль марки УАЗ модель 3163030, тип легковий універсал, державний номер АН 0672ВХ, 2006 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії АНС № 108814, придбаний 30.09.2007 року та зареєстрований 11.01.2008 року на імя ОСОБА_1 в РЕР смт. Володарське УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області.

Статтею 70 СК України встановлено, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з положеннями ст. 63,68,69,71 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними і розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності. Уразі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя їх частки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок та автомобіль марки УАЗ було придбано в період шлюбу для потреб сімї, тому вони є об'єктами спільної сумісної власності подружжя і підлягають розділу. Отже, є підстави для визнання за позивачем права власності на ? частину спірного будинку та ? частину автомобіля.

Такий висновок суду є правильним, крім того, рішення в цій частині ніким не оспорюється.

Вирішуючи питання про визначення порядку користування спірним будинком, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просив виділити йому у користування кімнату 1-14 площею 19,5 кв.м., а решту приміщень залишити в спільному користуванні сторін. Судом встановлено, що половина жилої площі будинку складає 30,5 кв.м.. Всупереч встановленим обставинам суд прийняв до уваги заперечення відповідача, яка вказувала, що позивач не проживає в спірному будинку, не користується ніякими приміщеннями, тому немає підстав виділяти йому в користування будь-які кімнати у спільному будинку. Крім того, вона сама користується кімнатою 1-14, а інші жилі приміщенням займають їхні дорослі діти.

Як вбачається з технічної документації, спірний будинок складається з двох поверхів. На першому, відповідно до експлікації та плану, розташовані одна житлова ізольована кімната №1-3 (гостинна) площею 15.1 кв.м, а також веранда, коридор, коридор, столова, кухня, коридор, ванна, туалет, коридор, гараж. На другому поверсі розташовані три жилі ізольовані кімнати ( №1-12 площею 15.8 кв.м,1-13 площею 10.6 кв.м, 1-14 площею 19.5 кв.м) коридор, та ігрова. На території садиби також окрім дома розташовані колодязь,погреб, веранда. Загальна площа часток приміщень будинку складає 228.5 кв.м. Із них загальна площа 223.3 кв.м, жила площа 61 кв.м, площа приміщень, не включених в загальну - 5.2 кв.м..

Суд першої інстанції не звернув уваги на встановлений розмір жилої площі, яка припадає на частку позивача в будинку. У порушення вимог матеріального права при вирішенні спору, який виник з розподілу сумісного спільного майна подружжя, враховував інтереси інших членів родини, які не є сторонами спору, не приймали участь у справі, і виділив позивачу у користування одну ізольовану кімнату 1-3 на першому поверсі площею 15,1 кв.м., залишивши решту приміщень в спільному користуванні сторін, всупереч вимогам позивача, обгрунтувавши таке рішення тим, що в будинку проживають інші члени сімї. Таким чином, суд виділив позивачу одну кімнату площею вдвічі менше, ніж припадає на його частку в будинку, а кімнати 1-12, 1-13, 1-14 на другому поверсі будинку зовсім виключив з визначення порядку користування будинком, мотивуючи тим, що ними користуються інші члени сімї та відповідач.

Між тим, погодитися з визначенням такого порядку користування неможливо.

Згідно з положеннями ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові по справі №6-12цс 13, виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, в такому випадку, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності

Зі справи вбачається, що рішенням Володарського райсуду Доннецької області від 06 квітня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення в будинок №40 по вул.Гладкого (раніше Володарьского) в сел.Нікольське (раніше Володарське). (т.2.а.с.123-125). Таким чином, твердження відповідача про небажання позивача ОСОБА_1 проживати в спірному будинку і користуватися його приміщеннями, спростовані вказаним рішенням, з якого вбачається, що позивач не користувався будинком не з власної волі, має намір вселитися і проживати в спірному будинку.

З пояснень сторін вбачається, що у спірному будинку проживають повнолітній син ОСОБА_3 від першого шлюбу та повнолітній син сторін.

Суд першої інстанції, не врахувавши правової природи спору, вищевказаних норм матеріального права, прийшов до помилкового висновку, що запропонований позивачем порядок користування будинком неможливий, оскільки буде порушувати права інших осіб, які не є сторонами по справі.

Вирішуючи питання про визначення користування жилими приміщеннями, апеляційний суд виходить з того, що позивач просив про виділення йому кімнат №1-14 площею 19,5 кв.м. та № 1-13 площею 10,6 кв.м., які розташовані поряд на другому поверсі спірного будинку, мають спільну стіну. Площа цих приміщень 30,1 кв.м. ( 19,5 + 10,6) практично відповідає розміру частки жилої площі, що відповідає в будинку на частку позивача (30,5 кв.м. жилої площі), який згодний на такий порядок користування жилими приміщеннями із невеликим зменшенням жилої площі.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність . Таке рішення не змінює розміру частко співвласників у праві власності на спільне майно, і не порушує їх прав як власників.

Колегія суддів вважає вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки такий порядок користування спільним будинком найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників. Відповідач, будучі повідомленою про розгляд справи в апеляційному суді, незважаючи на неодноразові виклики, до апеляційного суду не явилася, своїм процесуальним правом не скористалася, і не висловила свого ставлення до апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів визначає наступний порядок користування жилими приміщеннями для відповідача: приміщення №1-3 площею 15,8 кв.м. на першому поверсі будинку№40 по вул. Володарського в смт.Володарське та №1-12 площею 15,1 кв.м. на другому поверсі будинку - загальною площею складає 30,9 кв.м., що перебільшує частку позивача в жилій площі, яка відповідає її частині в будинку. Решту приміщень , а саме: №№ 1-1 коридор площею 4,0 кв.м., 1-2 коридор площею 6,1 кв.м., 1-4 їдальня площею 17,9 кв.м., 1-5 кухня площею 14,4 кв.м, 1-6 коридор площею 6,5 кв.м., 1-7 ванна площею 8,6 кв.м., 1-8 туалет площею 1,7 кв.м., 1-9 коридор площею 5,8 кв.м., 1-10 гараж площею 25,9 кв.м на першому поверсі будинку; 1-15 коридор площею 7,2 кв.м., 1-16 ігрова площею 58,0 кв.м на другому поверсі; 1-11 сходи площею 6,2 кв.м., веранда І площею 5,2 кв.м. слід залишити в спільному користуванні сторін. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

Разом з тим, визнавши за позивачем право власності на ? частину легкового автомобіля, суд відмовив позивачу у вимогах про визначення порядку користування спірним автомобілем у звязку із тим, що позивачем не конкретизований такий порядок. І з таким висновком суду неможливо не погодитися, оскільки він повністю відповідає вимогам процесуального і матеріального права.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Тому колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині, і вважає, що спір вирішений правильно. Пояснення ОСОБА_1 в апеляційному суді про те, що автомобіль необхідно передати повністю в його користування, суперечать його ж позовним вимогами про розподіл майна подружжя, оскільки він просив розділити вказаний автомобіль, визнавши за ним право власності на ? його частину, і не ставив питання про виділення вказаного майна йому чи відповідачу в натурі з виплатою компенсації вартості ? частини майна. Доводи апеляційної скарги про неправильність рішення в цій частині не є слушними у звязку із тим, що апеляційному суду позивач також не розяснив свою позицію щодо можливості визначення порядку користування спірним автомобілем, не надав конкретних і обґрунтованих пропозицій щодо таких вимог.

Відмовляючи у позовних вимогах ОСОБА_1 про розділ торгівельного павільйону, суд виходив з того, що торгівельний павільйон за адресою смт. Володарське вул. Леніна 79/18 не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності, оскільки є майном ОСОБА_3 - фізичної особи-підприємця, придбане нею й використовується в її підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, тому слід розглядати це майно як особисту приватну власність. З цих же підстав суд відмовив у вимогах про розділ земельної ділянки, вказавши, що на підставі копії Державного акту на право власності на землю та договору купівлі-продажу від 01.09.2005 року право власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення по вул. Леніна 79/18 в смт. Володарське площею 0,0081га відповідач отримала як приватний підприємець для здійснення підприємницької діяльності та обслуговування торгівельного павільйону, а тому ця земельна ділянка не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності з положеннями ст.213-214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, інше.

Проте таким вимогам закону оскаржуване рішення суду в цій частині не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі дозволу №38 на індивідуальне будівництво, який було видано 23.07.1998 року Володарською районною державною адміністрацією на імя ОСОБА_5, яка із пояснень сторони відповідача є матірю відповідача, рішенням виконкому Володарської селищної ради №10 було дозволено будівництво торгового павільйону в смт. Володарське на торговій площі та на імя ОСОБА_5 виготовлена проектно-технічна документація на забудову. В подальшому в дозволі та проектно-технічній документації були внесені виправлення на імя ОСОБА_3.

Згідно із рішенням Володарської селищної ради від 09.06.1999 року №64/1 був затверджений акт прийняття торгового павільйону до експлуатації та надано право на оформлення права власності в Володарському БТІ.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 21.06.1999 року, ОСОБА_3 отримала право особистої власності на торгівельний павільйон, розташований смт. Володарське по вул. Леніна,79 на підставі рішення Володарської селищної ради від 09.06.1999 року №64/1.

Сторони не оспорювали, що відповідач до шлюбу, після укладення шлюбу і по теперішній час займалась та займається підприємницькою діяльністю.

Такі обставини підтверджуються довідкою про взяття на облік платника податків фізичної особи - підприємця ОСОБА_3. ( т.1 а.с.140)

На підставі копії Державного акту на право власності на землю серії ДН №115714 та договору купівлі-продажу від 01.09.2005 року, вбачається, що відповідач отримала право власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення по вул. Леніна 79/18 в смт. Володарське площею 0,0081га як приватний підприємець для здійснення підприємницької діяльності та обслуговування торгівельного павільйону.

Відповідно до ст.22 КпШС, який діяв на момент виникнення права власності на спірну забудову, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Як розяснено п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до висновків Верховного суду України, викладених в постановах ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України від 1.02.2014 року та правових висновків Верховного Суду України викладених в Постанові від 11 березня 2015 (справа №6-21цс15) встановлено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Майно фізичної особи - підприємця, яке ним придбане й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, у частині визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного торгового павільйону і земельної ділянки під ним, суд першої інстанції вважав, що це нерухоме майно придбано відповідачем і використовується ОСОБА_3 як фізичною особою-підприємцем за кошти, які вона заробила особисто, займаючись підприємницькою діяльністю, тому, застосувавши норми статті 57, 61 СК України, дійшов висновку про те, що це майно фізичної особи-підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому поділу не підлягає.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно з правовою позицією, викладеною у висновках Верховного суду України в постанові 03 червня 2015 року (справа №6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тому сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна обєктом права особистої приватної власності одного з подружжя.

Позивач пояснював, що він працював до 1999 року, потім не міг працевлаштуватися на роботу у звязку із травмою, яка потягнула встановленні інвалідності. Проте він приймав участь у сумісному сімейному бюджеті, оскільки вкладав фізичні зусилля в будівництво торгівельного павільйону, допомагав відповідачу здійснювати в ньому підприємницьку діяльність торгівлю, що не спростовано відповідачем.

Згідно із пенсійним посвідченням (термін дії довічний), позивач є інвалідом 3-ої групи загального захворювання після отриманої в липні 1999 році травми голови (т.1 а.с.26)

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься жодних письмових доказів щодо обсягу доходів відповідача від підприємницької, або будь-якої іншої, діяльності, з яких можливо встановити наявність доходів ОСОБА_3, їх розмір.

Отже, з висновком суду про те, що тільки відповідач заробляла гроші на придбання спірного торгового павільйону та земельної ділянки, де він розташований, тому він не є обєктом спільної сумісної власності поружжя, неможливо погодитися, оскільки він ґрунтується тільки на відомостях про те, що відповідач зареєстрована як фізична особа підприємець, а позивач з 1999 року ніде офіційно не працевлаштований. Такий висновок суду першої інстанції суперечить загальним засадам СК України щодо необхідності під час здійснення поділу майна в судовому порядку виходити з презумпції права спільного сумісного майна, оскільки вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя , - так зазначено у ч. 2 ст. 60 СК. З цього випливає, що у разі незгоди одного з подружжя з такою презумпцією і звернення до суду з вимогою про визнання за ним права особистої власності на певну річ, на ньому лежатиме тягар доказу протилежного.

Згідно з положеннями ст.120 ЗК України в редакції на 01.01.2005 року, право власності на земельну ділянку під спорудами визначається правом власності на споруду, а саме до власника споруди переходить право власності на земельну ділянку, на якій вона розміщена, без зміни її цільового призначення.

Тому, враховуючи, що торгівельний павільйон неправильно не визнаний судом обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а спірна земельна ділянка розташована під його спорудою, то, відповідно, невірним є й висновок суду, що немає підстав для визнання зазначеної земельної ділянки обєктом права спільної сумісної власності, та позовні вимоги про виділення частки із зазначеного майна не підлягають задоволенню.

Отже, правильно встановивши обставини справи і правовідносини сторін, суд першої інстанції в частині розподілу між сторонами торгового павільйону та земельної ділянки дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, рішення в частині вирішення таких вимог піддягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на ? частину торгового павільйону, розташованого за адресою Донецька область смт. Володарське вул. Леніна 79/18, та на ? частину земельної ділянки за адресою Донецька область смт. Володарське вул. Леніна 79, загальною площею 0,0081 га..

Таким чином, апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розподіл торгового павільйону, земельної ділянки необхідно скасувати і ухвалити рішення про задоволення позову в цій частині, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину торгового павільйону, розташованого за адресою: Донецька область смт. Володарське вул. Леніна 79/18, та на ? частину земельної ділянки за адресою Донецька область смт. Володарське вул. Леніна 79, загальною площею 0,0081 га., кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0082.

Це ж рішення в частині визначення порядку користування жилим будинком необхідно змінити.

Визначити порядок користування жилим будинком за адресою Донецька область, Володарський район смт. Володарське вул. Володарського будинок 40 (сорок), виділивши в користування ОСОБА_1 жилі кімнати, зазначені на плані будинку №1-13, площею 10.6 кв.м, та №1-14, площею 19,5 кв.м на другому поверсі будинку, виділити в користування ОСОБА_3 жилі кімнати, зазначені на плані будинку №1-3, площею 15.8 кв.м, на першому поверсі будинку, та №1-12, площею 15,1 кв.м на другому поверсі будинку.

В спільному користуванні сторін залишити приміщення: №№ 1-1 коридор площею 4,0 кв.м., 1-2 коридор площею 6,1 кв.м., 1-4 їдальня площею 17,9 кв.м., 1-5 кухня площею 14,4 кв.м, 1-6 коридор площею 6,5 кв.м., 1-7 ванна площею 8,6 кв.м., 1-8 туалет площею 1,7 кв.м., 1-9 коридор площею 5,8 кв.м., 1-10 гараж площею 25,9 кв.м на першому поверсі будинку; 1-15 коридор площею 7,2 кв.м., 1-16 ігрова площею 58,0 кв.м на другому поверсі; 1-11 сходи площею 6,2 кв.м., веранда І площею 5,2 кв.м.

В решті оскаржуване рішення слід залишити без змін.

У звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги і ухваленням рішення про задоволення вимог позивача щодо визнання за ним права власності рішення суду слід скасувати в частині розподілу судових витрат. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1А, слід стягнути у відшкодування судових витрат 243,60 грн, витрачені ним при зверненні до суду першої інстанції; в результаті задоволення майнових позовних вимог позивача в суді першої інстанції з ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1948,4 грн (максимальна сума судового збору за майновий спір 3654 грн за вирахуванням 1462 грн, сплачених позивачем при зверненні до суду) та 4186,95 грн за апеляційне оскарження судового рішення, в результаті якого рішення суду частково скасовано й частково задоволені вимоги позивача (до сплати за апеляційне оскарження підлягали 4019,4 грн за майнові вимоги ((3654 х 1.1=4019,4 грн) та 267,96 грн (243,6 х 1.1 = 267,96 грн) за немайнові вимоги, з цих сум слід вирахувати 100,41 грн, сплачених ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги; тобто, 4019,4+ 267,96 = 4287,36 100,41 = 4186,95), а всього на користь держави необхідно стягнути з відповідача 6135,35 грн..

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 березня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 про розподіл торгового павільйону, земельної ділянки та в частині розподілу судових витрат - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в цій частині задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину торгового павільйону, розташованого за адресою Донецька область смт. Володарське вул. Леніна 79/18, та на ? частину земельної ділянки за адресою Донецька область смт. Володарське вул. Леніна 79, загальною площею 0,0081 га., кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0082.

Це ж рішення в частині визначення порядку користування жилим будинком змінити.

Визначити порядок користування жилим будинком за адресою Донецька область, Володарський район смт. Володарське вул. Володарського будинок 40 (сорок), виділивши в користування ОСОБА_1 жилі кімнати, зазначені на плані будинку №1-13, площею 10.6 кв.м, та №1-14, площею 19,5 кв.м на другому поверсі будинку, виділити в користування ОСОБА_3 жилі кімнати, зазначені на плані будинку №1-3, площею 15.8 кв.м, на першому поверсі будинку, та №1-12, площею 15,1 кв.м на другому поверсі будинку.

В спільному користуванні сторін залишити приміщення: №№ 1-1 коридор площею 4,0 кв.м., 1-2 коридор площею 6,1 кв.м., 1-4 їдальня площею 17,9 кв.м., 1-5 кухня площею 14,4 кв.м, 1-6 коридор площею 6,5 кв.м., 1-7 ванна площею 8,6 кв.м., 1-8 туалет площею 1,7 кв.м., 1-9 коридор площею 5,8 кв.м., 1-10 гараж площею 25,9 кв.м на першому поверсі будинку; 1-15 коридор площею 7,2 кв.м., 1-16 ігрова площею 58,0 кв.м на другому поверсі; 1-11 сходи площею 6,2 кв.м., веранда І площею 5,2 кв.м.

В решті залишити рішення без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. та в дохід держави судовий збір 6135 (шість тисяч сто тридцять пять) грн. 35 коп.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8