Дата документу 18.08.2016
Провадження № 2/334/1760/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року м.Запоріжжя

Ленінський районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

при секретарі Піка А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу в якому зазначив, що в період шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 придбав квартиру в кооперативі «Перетворювач - 7» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Товариська, буд. 56/АДРЕСА_1.

У червні 1992р. ним в повному обсязі був сплачений пай за квартиру, про що свідчить довідка ЖБК «Перетворювач - 7» від 01.10.2012р. за № 308 .

23.01.2014р. ОСОБА_3 протиправно, на підставі договору купівлі - продажу , продала належну йому квартиру своєму співмешканцю ОСОБА_2, який неправомірним шляхом оформив право власності на неї.

17.11.2014р. рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/739/14-ц було визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, видане на імя ОСОБА_3 тому позивач ОСОБА_5 просить визнати договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 від 23.01.2014р. є недійсним.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що оскільки він сам сплатив пай за квартиру, то він є одноособовим власником, а тому ОСОБА_3 не мала права на її відчуження.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечує, вважає, що квартира не може бути витребувана від ОСОБА_2, оскільки позивач не є стороною правочину, а сам ОСОБА_2 є добросовісним набувачем. В судовому засіданні пояснив, що договір купівлі - продажу АДРЕСА_3/вул. Ладозька, буд. 25 у м. Запоріжжя був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 За своїм змістом та формою договір відповідає вимогам закону. Будь-яких перешкод для укладання договору, а також для його нотаріального посвідчення не існувало. Квартира відчужена власником, право власності підтверджене відповідним правовстановлюючим документом та було перевірено нотаріусом. Будь-яких заборон або будь-яких обтяжень на квартиру під час укладання угоди не існувало. Крім того, представник відповідача додав , що договору купівлі - продажу із ОСОБА_4, як із продавцем квартири, він не укладав, вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечував, вважає себе неналежним відповідачем, оскільки при укладанні договору купівлі - продажу лише діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності та фактично не є стороною правочину.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не зявилась про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином.

Вислухавши пояснення учасників процесу, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав .

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав і інтересів особи.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю..

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтями. 321. 328 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 203 ЦК України такими вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є:

-зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

-правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені

ним.

Судом встановлено:

21 вересня 1979 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_3

27 липня 1987 року ОСОБА_1 на підставі ордеру виконкому Запорізької міської ради народних депутатів отримав 3-х кімнатну квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул. Товариська, буд. 56/АДРЕСА_1. на сімю із трьох осіб, у складі дружини та сина.

У червні 1992 року , ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_3 була сплачена остаточна сума паю за квартиру.

У грудні 2002 року загинув син позивача та відповідачки, а 01.12.2005 року сторони розірвали шлюб.

04 червня 2013 року ОСОБА_1 було виключено зі складу членів ЖБК «Перетворювач - 7» на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК.

На підставі зазначеного рішення, 08 липня 2013 року відповідачка ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області.

Ці обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2014 року по справі № 334/739/14-ц та рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2014 року , та в силу ч. З ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

23.01.2014 року ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_4/вул. Ладозька, буд. 25 у м. Запоріжжя ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6

Від імені ОСОБА_3 договір купівлі - продажу підписав ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_7, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 14 січня 2014 року за реєстровим № 10.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2014 року було визнано недійсним та скасоване рішення загальних зборів ЖБК «Перетворювач - 7» в частині виключення ОСОБА_1 з членів кооперативу. Зазначене рішення суду набрало чинності 09 грудня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2014 року по справі № 334/739/14-ц було визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, видане на імя ОСОБА_3 Зазначене рішення суду набрало чинності 28 листопада 2014 року.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 08 липня 2013 року. Право власності було зареєстроване реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 08 липня 2013 року, реєстраційний номер 1.

На день укладання спірного договору купівлі - продажу, квартира належала ОСОБА_3 на відповідній правовій підставі, зазначене свідоцтво не було скасоване або визнане Договір купівлі - продажу було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та за своєю формою відповідає вимогам закону.

При посвідченні договору нотаріусом були встановлені особи громадян, які підписали договір, перевірена їх дієздатність, а також повноваження представника та належність ОСОБА_3 відчужуваної квартири.

Будь-яких заборон або будь-яких обтяжень на квартиру під час укладання угоди не існувало, що підтверджується витягами за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на обєкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 44370934, 44372176, 44372772 від 23 січня 2014р., у податковій заставі не квартира перебувала, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 43245103 від 23 січня 2014 року.

ОСОБА_2 при вчиненні правочину вжив усіх розумних заходів для з'ясування правомочності продавця на відчуження майна. Нотаріусом перевірено, що на момент вчинення правочину право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване за відчужувачем та в реєстрі відсутній будь-який запис про судовий спір відносно майна або обмеження та обтяження.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 - 235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст..388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Згідно з розясненням, що міститься в п. п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Системний аналіз наведених норм, з урахуванням обставин справи, дають підстави вважати, що оскільки пай внесено ОСОБА_1 у період сумісного проживання з ОСОБА_3, а квартира виділялась подружжю, то дану квартиру слід вважати спільним майном подружжя та такою, що підлягає поділу незалежно від того, на чиє імя оформлено право власності на неї.

Реституція, як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (Постанова Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р.).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка на думку позивача, не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача, звернувшись до суду з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (Постанова Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р.).

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу та зобовязання повернути спірну квартиру не підлягають задоволенню.

Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що продавцем за договором купівлі - продажу від 23.01.2014 року є ОСОБА_3, від імені якої договір лише підписав ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_7, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 14 січня 2014 року за реєстровим № 10.

Фактично ОСОБА_4 не є продавцем спірної квартири за договором.

В той час, позивач просить визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 23 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

На виконання вимог ст..10 ЦПК України та відповідно до ухвали ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.01.2016 року у цій справі суд всіляко сприяв здійсненню позивачем своїх прав розяснивши йому право до початку розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову, право заявити клопотання про заміну неналежного позивача, проте позивач своїм правом не скористався, за час розгляду справи позивач не уточнив позовні вимоги, а тому позовна вимога в такій формі не може підлягати задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. З, 4, 10, 11,57,58.59,60, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 16,20, 203, 204, 215, 216, 321, 328, 388 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Добрєв М. В.