ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/7548/15-ц
Провадження № 2/362/415/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 січня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого - судді Лебідь-Гавенко Г.М.,
при секретарі - Даниленко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом Міністерства оборони України до комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
У листопаді 2015 року Міністерство оборони України звернулося до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір № 53/110 від 01.08.2012 про надання послуг з управління будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між комунальним житлово-експлуатаційним підприємством (далі-КЖЕП) Глевахівської селищної ради та громадянкою ОСОБА_1 .
Вказуючи на те, що 20.04.2011 року комунальним підприємством Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності Міністерства оборони України на квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно зі ст. ст.3, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» майно з моменту надходження до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна, а тому вищевказаний будинок є державним військовим майном та перебуває у власності Міністерства оборони України.
01.08.2012 року між КЖЕП Глевахівської селищної ради та ОСОБА_1 було укладено договір № 53/110 про надання послуг з управління будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 , в порушення вимог ст. 29 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Сторони Договору могли укласти спірний договір лише при наявності ордера на ім`я ОСОБА_1 , виданого на підставі рішення про надання житлового приміщення. Поряд з вказаним власником житлового приміщення, Міністерством оборони України, не приймалося рішення про надання ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням, а також у зазначеної громадянки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Отже, ОСОБА_1 не являється ні власником вищевказаної квартири, ні законним користувачем, а отже займає його без відповідних підстав. Таким чином ОСОБА_1 не була власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем, а отже не мала необхідного обсягу прав для його укладання. Тому з вищевказаних підстав змушені звернутися до суду з позовом про визнання недійсним договору.
Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила позов задовольнити, оскільки у КЖЕП Глевахівської селищної ради не було правових підстав для укладання договору, так як ОСОБА_1 не є власником чи наймачем квартири та договір укладено не уповноваженою на це особою. Представник позивача не заперечувала, щодо проживання відповідачки з 2009 року у спірному житловому приміщенні по цей час.
Представник КЖЕП Глевахівської селищної ради в судовому засіданні позов не визнав, просив у задоволенні відмовити, вказуючи на те, що договір був укладений на правових підставах, оскільки ОСОБА_1 проживає у вказаній квартирі та користується комунальними послугами, а тому є споживачем послуг і із споживачем було укладено договір комунальних послуг.
ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала, просила в задоволенні відмовити, оскільки вона є споживачем комунальних послуг. З 2009 року проживає у спірній квартирі в яку вселилися не самовільно, а з дозволу уповноваженої особи та у відповідності до законодавства, постійно проживає у спірній квартирі сплачує комунальні послуги.
Заслухавши представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
За змістом положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 01.08.2012 року між КЖЕП Глевахівської селищної ради та ОСОБА_1 було укладено договір від № 53/110, про надання послуг з управління будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-10).
Згідно витягу з державного реєстру власником квартири АДРЕСА_2 є Міністерство Оборони України на підставі договору іпотеки з 20.04.2011 року ( а.с. 11, 45).
Відповідно до ухвали Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2014 року, що набрала законної сили встановлено, що Васильківською районною державною адміністрацією Київської області видано оглядовий ордер на службове жиле приміщення № 1 серії 2009/12/14 на ім`я ОСОБА_2 на сім`ю, яка складається з трьох чоловік, (він, дружина та дочка) на право зайняття службового житлового приміщення жилою площею 35,2 кв.м., яке складається з двох кімнат у ізольованій квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 разом з родиною у складі ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_3 вселилися в грудні 2009 року до спірного житлового приміщення та проживають в ньому сплачуючи комунальні послуги (а.с. 65-68).
Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.
споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Стаття 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг
Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Згідно з частиною третьою статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, виконавець, в свою чергу, зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529.
При укладанні договорів на надання житлово-комунальних послуг сторони не можуть відступати від змісту типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, але мають право конкретизувати його умови.
Зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту Типового договору.
При укладанні договорів слід звернути увагу на те, що договір, який має бути підписаний із споживачем, не може передбачати менший обсяг прав, обов`язків сторін та якості житлово-комунальних послуг, а ніж той, що передбачений Типовим договором.
Стаття 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»передбачає істотні (обов`язкові) умови договору на надання житлово-комунальних послуг між виконавцем/виробником та споживачем.
Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним.
Істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: найменування сторін; предмет договору; вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; права та обов`язки сторін; порядок контролю та звіту сторін; порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; порядок здійснення ремонту; відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; порядок вирішення спорів; перелік форс-мажорних обставин; строк дії договору; умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; дата і місце укладення договору.
Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
Договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення. Процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.
Частинами 1, 2 ст. 29 зазначеного Закону передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.
Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року №6-110цс12 укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст. 19, 20 Закону №1875-ІV від 24 червня 2004 року.
Слід зазначити, що відповідно до частини 1, пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень ст. 204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
Згідно до роз`яснень п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства і моральним принципам суспільства; особа, яке вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновителями), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За положенням п. п. 2, 4, 7, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).
Судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.
Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних по справі доказів було встановлено, що, договірпро надання послуг з управління будинків і споруд та прибудинкової території № 53/110 від 01.08.2012 року, вчинено у письмовій формі, зареєстровано у встановленому законом порядку, його зміст вчинено у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не суперечить чинному законодавству України, а також не встановлено факту порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача; сторони правочину мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі,доказів того, що договір на момент його укладення суперечив би нормативно-правовим актам, суду не надано, до того ж, у позовній заяві чітко не вказано, яким саме нормам зазначених вище нормативно-правових документів суперечить договір і чим само порушує права позивача, а тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним.
Керуючись ст.ст. 1, 8 Конституції України, . ст. 1, 3, 19, 20, 26, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 16, 202, 203, 215, 220 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правового висновку Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13, від 10 жовтня 2012 року №6-110цс12, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223, 360-7 ЦПК України, суд,
В задоволенні позову Міністерства оборони України до комунального житлово- експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору - відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення виготовлено 01 лютого 2016 року.
Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко