Справа №584/439/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Гриценко П. П.
Номер провадження 22-ц/788/190/16 Суддя-доповідач - Ільченко О. Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Гагіна М. В. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 07 грудня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області про визнання рішення міської ради недійсним, скасування його, визнання правовстановлюючого документу на землю недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

28 квітня 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 є власником сусіднього домоволодіння під АДРЕСА_2. Вказувала, що тривалий час між нею та відповідачкою існує спір стосовно суміжного землекористування, рішенням Путивльської міської ради їй відмовлено у зміні площі земельної ділянки шляхом зміни меж між домоволодіннями. Вважала, що міська рада затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 з порушенням норм чинного законодавства.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила суд: визнати незаконним та скасувати рішення Путивльської міської ради від 27 листопада 2014 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 із земель категорії житлової та громадської забудови, площею 0,10 га, скасувати виданий відповідачці на підставі вказаного рішення міської ради правовстановлюючий документ на землю, зобов'язати міську раду змінити існуючу площу земельної ділянки, шляхом зміни меж між домоволодіннями.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 07 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1200 грн. понесених нею витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позову. Вважає відмову Путивльської міської ради у зміні існуючої площі земельної ділянки необґрунтованою та незаконною, оскільки фактично межі земельних ділянок до 2011 року були іншими. Зазначає, що міська рада не мала права передавати відповідачці у власність земельну ділянку, діями відповідачів порушені її права як землекористувача. Не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з неї на користь позивачки судових витрат на правову допомогу, оскільки при цьому суд не врахував її майновий стан та те, що представник відповідача не залучався до участі у справі як фахівець у галузі права.

Заслухавши пояснення позивачки, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині стягнення судових витрат на правову допомогу, з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Путивльська міська рада, надаючи дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення документів із землеустрою, діяла відповідно до чинного законодавства, а тому відповідачка правомірно отримала у власність земельну ділянку. Суд вважав, що встановлення межі між домоволодіннями сторін не порушує права та інтереси позивачки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, оскільки він відповідає зібраним у справі доказам.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власницею житлового будинку та надвірних споруд, що розташовані по АДРЕСА_1, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок та договорами дарування від 15 травня 1969 року і купівлі - продажу від 18 жовтня 1991 року (а.с. 5 - 6, 72 - 80), а суміжний користувач земельної ділянки АДРЕСА_2, чоловік відповідачки, став власником домоволодіння у 1987 році.

ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 113 - 115).

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням міської ради м. Путивль № 5 від 06 березня 1956 року були затверджені документи технічної інвентаризації по обміру земельних ділянок будівельного кварталу. І, зокрема, за землекористувачем по АДРЕСА_1 затверджено 1037 кв.м., а за землекористувачем по АДРЕСА_2 - 999,0 кв.м.

Із огляду технічних документів БТІ вбачається, що відбувалась зміна межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2

Так, в матеріалах інвентаризаційної справи на будинковолодіння АДРЕСА_1 міститься викопіювання із плану кварталу № 40 станом на 20 лютого 1956 року, де відображено проходження межі у вигляді прямої лінії, яка частково проходила по стіні сараю «Б».

Позивачка ОСОБА_3 з 1969 року стала власником частини будинку по АДРЕСА_1, тобто їй повинно бути відомо про зміни в технічній документації щодо проходження межі.

Таким чином, встановлено, що межі земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 сформовані відповідно до даних БТІ (поквартального плану забудови, інвентарної справи та технічного паспорту) та прийнятих рішень Путивльської міської ради. Інших документів про землекористування сторін до виникнення між ними спору у справі відсутні.

Матеріали справи не містять даних про те, що набуваючи право власності на домоволодіння ОСОБА_3 не погоджувалася із існуючою межею між земельними ділянками № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, затверджених в технічних документах БТІ у 1956 році, що свідчить про узгодженість попередніх власників у цьому питанні, а тому доводи апеляційної скарги про те, що до 2011 року фактичні межі земельних ділянок були іншими не знайшли свого підтвердження у справі.

Твердження апеляційної скарги про те, що міська рада не мала права передавати відповідачці у власність земельну ділянку, діями відповідачів порушені її права як землекористувача не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачка набула право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована по АДРЕСА_2 у м. Путивль у відповідності до норм чинного законодавства. Видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно передували складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, встановлення меж земельної ділянки в натурі. В даному випадку відповідачка дотрималася діючого порядку.

Зі змісту ст. 118 Земельного Кодексу України вбачається, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної держаної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Відповідачка скористалась цим правом і в 2014 році оформила право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_2, отримавши свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с. 113).

Встановлено, що у позивачки за адресою АДРЕСА_1 також знаходиться у користуванні земельна ділянка площею 0,1000 га, що вона підтвердила під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

За викладених обставин, колегія суддів не вбачає порушень земельних прав позивачки.

Крім того, в суді апеляційної інстанції було встановлено, що фактично претензії до відповідачів позивачка пов'язує з тим, що не має належного доступу до сараю «Б», однак, з вимогами про це вона до суду не зверталась.

Враховуючи викладене, суд вірно з'ясував фактичні обставини справи, права та обов'язки сторін, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині спору про скасування правовстановлюючого документу виданого відповідачці та зміни площі земельної ділянки.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині незгоди з рішенням суду щодо стягнення з позивачки на користь відповідачки судових витрат на правову допомогу у розмірі 1200 грн.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи ОСОБА_5 представляв інтереси ОСОБА_4 на підставі довіреності від 13 травня 2015 року (а.с. 55), але ухвала суду про допуск його до участі у справі як фахівця у галузі права не постановлялась, оскільки відповідна заява від ОСОБА_4 не надходила. Договір про надання правової допомоги та квитанцію до договору про оплату послуг (а.с. 220, 221) відповідачка надала до суду лише 19 листопада 2015 року разом із клопотанням щодо вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу (а.с. 219). Таким чином, представник відповідача не був допущений до участі у справі в якості фахівця у галузі права, проте, на ці обставини суд не звернув уваги та помилково задовольнив клопотання ОСОБА_4 та стягнув з позивачки на користь відповідачки 1200 грн.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення судових витрат на правову допомогу підлягає скасуванню, оскільки відсутні правові підстави для стягнення вказаних витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, а рішення Путивльського районного суду Сумської області від 07 грудня 2015 року скасувати в частині відшкодування витрат на правову допомогу.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -