АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.
при секретарі Дука В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И Л А:

17.03.2015 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» заборгованість по заробітній платі станом на 30.06.2015 включно у розмірі 102209,17 грн. та моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн./а.с.2-6, 8,63/

Позовні вимоги мотивовані наявністю трудових правовідносин між сторонами з 03.09.2012 та невиконанням відповідачем своїх обов`язків щодо своєчасності виплати заробітної плати позивачу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені частково.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі станом на 03.12.2014 в розмірі 33077 (тридцять три тисячі сімдесят сім ) гривень 17 копійок та у відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу ) гривень 00 копійок.
В задоволенні інших вимог - відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» в дохід Держави судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Справа № 757/8862/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/3386/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Сторони не погодились з вказаним судовим рішенням.

В апеляційній скарзі позивач вказує на незаконність рішення суду у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом проігноровані дані УПФУ у Печерському районі м. Києва, якими підтверджується як розмір заробітної плати позивача, так і факт відсутності виплати заробітної плати, оскільки не проводились відрахування до Фонду в період з квітня по вересень 2014 року. Не прийнятий до уваги судом і факт мобілізації позивача до лав Збройних сил України та гарантоване Державою збереження за ним заробітної плати у цей період. Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачем також була подана апеляційна скарга, проте 13.09.2016 до суду надійшла заява уповноваженого представника про відмову від апеляційної скарги , яка ухвалою апеляційного суду від 27.10.2016 задоволена /а.с.217, / .

Також 13.09.2016 до апеляційного суду надійшла заява уповноваженого представника відповідача про визнання, в порядку ч. 2 ст. 300 ЦПК України, апеляційної скарги позивача /а.с.219/.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про задоволення заявлених ними вимог.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді Соколової В.В., пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щовідповідач порушив трудові права позивача, а саме право на своєчасне одержання винагороди за працю, передбачене чинним трудовим законодавством України, а тому позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 33077,17 грн. вважав обґрунтованим. Разом з тим, стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження розміру заборгованості в сумі 102209,17 грн. При цьому суд не прийняв до уваги, даних Індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданих Управлінням ПФУ у Печерському районі м. Києва від 20.02.2015 щодо позивача ОСОБА_1 , оскільки ці відомості містять дані про нараховану заробітну плату, а не про виплачену заробітну плату. Так як протягом розгляду справи встановлено порушення відповідачем прав позивача, яке триває до цього часу, та призвело до його моральних страждань, втрати життєвих зв`язків позивача і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості дійшов висновку про необхідність стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що з 03.09.2012 сторони перебувають у трудових правовідносинах, позивач займає посаду виконавчого директора ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву». Вказане визнано сторонами в ході розгляду справи, а тому в порядку ст. 60 ЦПК України, доказуванню не підлягає.
З наказу ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» № 67к від 01.09.2014 вбачається що позивач був відряджений для посилення охорони та оборони адміністративного кордону з тимчасово окупованою територією АР Крим в межах лівого флангу ділянки відповідальності відділу прикордонної служби «Хорли» Херсонського прикордонного загону Азов-Черноморського регіонального управління у Каланчатському районі Херсонської області із збереженням заробітної плати /а.с.37/. А згідно довідки Державної прикордонної служби України від 25.09.2014 № 101 позивач брав участь у вказаних заходах з 05.09.2014 по 25.09.2014 /а.с.36/.
В період з 24.10.2014 по 28.12.2014 позивач був відсутнім за місцем роботи, так як був призваний на військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період, бере безпосередню участь в антитерористичній операції, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2015 № 159 /а.с.10/. Також вказані обставини відображені в наказі відповідача № 70 к від 05.09.2014, в якому також зазначено про збереження місця роботи, посади і середнього заробітку позивача /а.с.38/
В силу ч. 2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.
Також в порядку ч. 2 ст. 39 цього Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

А отже діюче законодавство України надає особам призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період особливі гарантії, зокрема, збереження за ними місця роботи, посади і середній заробіток на підприємстві в яких вони працювали на час призову, незалежно від виплати грошового забезпечення як військовослужбовцям.
Як стверджує позивач з вересня 2014 року відповідач припинив виплату заробітної плати з посиланням на відсутність коштів. Матеріали справи не містять даних, які свідчили б про отримання позивачем заробітної плати у період перебування сторін у трудових відносин. А отже стороною відповідача не спростовані вказані твердження позивача. Посилання відповідача на втрату всіє бухгалтерської документації за період 2013-2014 рр. /а.с.80/ не можуть бути взяті до уваги суду, оскільки вказані обставини не звільняють відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань, так як обов`язок зберігання такої документації законодавством покладається на роботодавця.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, вважав що сума заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 33077, 17 грн., підтверджується довідкою виданою відповідачем 03.12.2014 /а.с.8/.
Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на наступні обставини.
Довідка ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» від 03.12.2014, без номеру, видана позивачу про те, що він дійсно працює у ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 03.09.2012 за основним місцем роботи та займає посаду - виконавчий директор. Також вказано, що станом на 03.12.2014 заборгованість по заробітній платі склала 3077,17 грн. Довідка містить підпис Генерального директора ОСОБА_3 , головного бухгалтера ОСОБА_4 та печатку підприємства.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Генеральний директор ОСОБА_3 з 07.08.2014 був відсторонений від посади генерального директора відповідача наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (уповноваженого власником органу) від 05.08.2014 № 214. А наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 10.09.2014 № 391 К/ОС ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади /а.с.27,29/. Таким чином, видана 03.12.2014 довідка не є належно оформленим, офіційним документом відповідача, так як підписана не уповноваженою особою. Також вказана довідка не містить періоду за який виникла заборгованість, не зазначений і розмір щомісячної заробітної плати позивача. А тому вказана довідка не є належним доказом розміру заборгованості.

За наведених обставин, визначення судом першої інстанції розміру заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 33077,17 грн. є необґрунтованим.

Суд першої інстанції вважав безпідставним розрахунок заборгованості проведений стороною позивача, оскільки він здійснений виходячи з даних Індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Управлінням ПФУ у Печерському районі м. Києва, оскільки останні місять дані про нараховану, а не виплачену заробітну плату.

Так, дійсно за загальним правилом дані надані роботодавцем до Пенсійного Фонду України свідчать про нарахування, а не отримання заробітної плати. Проте з наявної в матеріалах справи довідки Пенсійного Фонду України - Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 - від 20.02.2015 вбачається, що відрахування для пенсії не проводились в період з квітня по грудень 2014 року. Однак, нарахування заробітної плати здійснювалось в квітні, травні, червні, липні по 9876,00 грн., в серпні 9019,00 грн., у вересні 2244,55 грн. В жовтні, листопаді та грудні нарахування заробітної плати відсутнє /а.с.9/.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суду приходить до висновку, що в період з квітня по грудень 2014 року, позивачу виплата заробітної плати не проводилась, оскільки не проводились відрахування до Пенсійного Фонду, що є обов`язковим при виплаті заробітної плати. А отже суд першої інстанції безпідставно відхилив посилання позивача на дані Пенсійного Фонду України.

Як вже вказано вище, в позовній заяві позивач стверджував про відсутність виплати йому заробітної плати з вересня 2014 року. Також в позовній заяві позивач наводив розрахунок виходячи з довідки від 03.12.2014, додаючи до неї середній заробіток за три місяці, а в уточненнях позовних вимог ще за чотири місяці. Таким чином, позивачем був визначений період заборгованості з вересня 2014 року по червень 2015 року. При цьому колегія суддів відхиляє твердження представника позивача висловлені в судовому засіданні апеляційного суду про наявність заборгованості за весь час існування трудових правовідносин між сторонами, оскільки вказане виходить за межі заявлених позовних вимог, якими обмежений суд виходячи з положень ст.ст. 11,303 ЦПК України.

Апеляційний суд враховує, що сума в розмірі 33077,17 грн., хоч і не підтверджена належними доказами проте заявлена позивачем за період до 03.12.2014, тому цей період також входить в межі позову.

Як вже вказано вище позивач з 05.09.2014 є особою призваною на військову службу за призовом під час мобілізації. Норми законодавства щодо вказаних осіб передбачають збереження за ними середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 ч. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Таким чином, при здійсненні розрахунку середньої заробітної плати позивача необхідно взяти дані Пенсійного Фонду України, за липень, серпень 2014 року, оскільки по-перше вказані місяці були останніми повними місяцями роботи позивача, а по-друге відсутні будь-які інші дані, в тому числі і дані за 2015 рік.

Так, в липні 2014 року позивачу було нараховано 9876,00 грн., а в серпні - 9019,00 грн., тому середньомісячний заробіток позивача становить 9447,5 грн. ((9876+9019):2=9447,5).

Згідно позовних вимог позивачем визначений період заборгованості з вересня 2014 року по червень 2015 року . Даних про припинення трудових відносин матеріали справи не містять, а отже заявлений позивачем період заборгованості, з урахуванням уточнень позовних вимог відповідає обставинам справи та не спростований стороною відповідача належними та допустимими доказами

В силу ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
А отже виходячи із вказаних положень, а саме принципу диспозитивності, суд обмежений доводами позивача і саме йому належить право визначення меж своїх вимог, виходячи з наданих законом прав.

Враховуючи наведені принципи суд вважає обґрунтованими твердження позивача про невиплату йому заробітної плати за період з вересня 2014 року по червень 2015 року тобто за 10 місяців. Отже заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем становить 94475 (дев`яносто чотири тисячі чотириста сімдесят п`ять) гривень 00 копійок (9447,5*10=94475).

Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 6 Постанови Пленуму від 24.12.1999 №13, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

А отже колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне вказати, що сума в розмірі 94475 (дев`яносто чотири тисячі чотириста сімдесят п`ять) гривень 00 копійок вказана без урахування податків і зборів передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаній нормі та положенням ст. 60 ч. 1 ЦПК України відповідачем не було надано належних і допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог. На стадії апеляційного розгляду відповідачем визнані вимоги позивача в повному обсязі, проте вказане не є безумовною підставою задоволення вимог апеляційної скарги, суд зобов`язаний повно і всебічно дослідити всі обставини справи та надати їм відповідну правову оцінки та вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства, принципів розумності та справедливості.
При зверненні до суду позивачем не було заявлено про застосування заходів відповідальності передбачених трудових законодавством, а тому вказане питання виходить за межі позову, а тому, в порядку ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 303 ЦПК України, не розглядається судом апеляційної інстанції. Також в порядку ч. 1 ст.303 ЦПК України не підлягає перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків суду першої інстанції при вирішенні цих позовних вимог, а отже в цій частині рішення суду не оскаржується.

Таким чином, виходячи із меж заявлених позовних вимог та меж доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати з ухваленням нового рішення, оскільки згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. В даному випадку суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, що в свою чергу призвело до порушення норм матеріального або процесуального права.

Також, в порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України перегляду апеляційним судом підлягає і сума судового збору, що стягується з відповідача на користь Держави пропорційно до суми задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314,316-319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2015 - скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (, місце знаходження: м. Київ, бульвар Лесі України,26) на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 94475 (дев`яносто чотири тисячі чотириста сімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (, місце знаходження: м. Київ, бульвар Лесі України,26) на користь Держави судовий збір в розмірі 944 (дев`ятсот сорок чотири) гривень 75 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: