У Х В А Л А

27 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 8 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Путивльської міської ради, ОСОБА_5 про визнання права забудовника гаража і погреба, визнання права власності на будівельні матеріали,

встановила:

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 9 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 22 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання права власності на будівельні матеріали змінено, виключено з мотивувальної частини рішення висновки суду щодо недоведеності позивачкою факту будівництва гаража за власні кошти. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 8 серпня 2016 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені суду касаційного суду та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статті 335 ЦК України, правил користування жилими приміщеннями і прибудинковою територією Української РСР, затвердженими постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 11 серпня 1988 року

№ 243.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, з висновками кого погодився суд касаційної інстанції, керувався тим, що будівництво гаража здійснено позивачкою без відповідних дозволів на відведення земельної ділянки, дозволу міської ради на забудову та без затвердженого проекту такої забудови, тому висновок місцевого суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою прав забудовника ґрунтуються на законі. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання права власності на будівельні матеріали та виключаючи з мотивувальної частини рішення висновки суду щодо недоведеності позивачкою факту будівництва гаража за власні кошти, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що в кінці 80-х років ОСОБА_4 без відведення земельної ділянки та за відсутності затвердженого проекту, був самовільно побудований гараж. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в подальшому трьома мешканцями будинку до спірного гаража було прибудовано ще три приміщення гаражів під єдиним дахом, що підтверджується абрисом та викопіюванням із плану двору будинку. Зазначені особи не були залучені до участі у справі, хоча вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на будівельні матеріали та реалізація нею цього права зачіпатиме їхні права та обов'язки щодо об'єктів нерухомості. Вирішення спору без указаних осіб є порушенням передбаченого статтею 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 29 травня 2013 року суд касаційної інстанції, погоджуючись із висновками апеляційного суду щодо задоволення позовних вимог про визнання права власності на гараж, керувався тим, що розпорядженням виконавчого органу комітету Вінницької міської ради від 27 травня 1991 року Вінницькому міжгалузевому територіальному центру науково-технічної інформації (далі - Вінницький МТЦНТІ) надано дозвіл на будівництво гаража. У лютому 1994 року між Вінницьким МТЦНТІ та Будівельно-монтажним управлінням-6 (далі - БМУ-6) укладено договір підряду на індивідуальне будівництво гаражів, за яким БМУ-6, в особі голови управління, яким був позивач, здійснювало закупівлю будівельних матеріалів та всі будівельно-монтажні роботи, у відповідності із затвердженою проектно-кошторисною документацією, яка була передана замовником підряднику. Позивач зазначив, що він виступав замовником на будівництво спірного гаража та оплатив витрати на його будівництво. Доказів про оплату БМУ-6 будівельно-монтажних робіт відповідно до договору підряду, матеріали справи не містять. Відповідно до статті 356 ЦК Української РСР за невиконання або неналежне виконання обов'язків за договором підряду на капітальне будівництво відповідальна за це сторона сплачує встановлено неустойку (пеню), а також відшкодовує в сумі, не покритій неустойкою, збитки, що виразилися у зроблених другою стороною витратах, втраті або пошкодженні її майна. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, законом було передбачено правові наслідки порушення замовником умов договору підряду. У випадку відсутності розрахунків за виконані будівельні роботи, БМУ-6 не мало підстав, передбачених законом, для набуття майнових прав на побудоване майно;

- від 27 травня 2015 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими задоволено позов про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за законом, виходив з того, що позивачами доведено факт належності за життя померлому батькові спірного гаражного боксу, що побудований на відведеній кооперативу індивідуальних забудовників гаражів земельній ділянці, згідно рішення виконавчого комітету міської ради. Факт повного внесення померлим пайового внеску за таке майно підтверджується відповідною довідкою, а відтак наявні правові підстави для включення до складу спадщини спірного гаража та визнання за спадкоємцями права власності на нього;

- від 2 березня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості будівельних матеріалів та обладнання, керувався тим, що з відповідачів має бути стягнута відповідна грошова компенсація на користь позивачки за її частку у спільному майні, оскільки спірним майном фактично володіють та користуються лише відповідачі, а виділ частки в натурі та спільне користування сторонами є неможливим.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом концерну «ОСОБА_4 до виконавчого комітету Путивльської міської ради, ОСОБА_5 про визнання права забудовника гаража і погреба, визнання права власності на будівельні матеріали за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 8 серпня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко