Справа № 212/3264/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Дехта Р.В., за участю секретаря Більченко Ю.О., за відсутності сторін по справі, розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

07 червня 2016 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 із зазначеним вище позовом. В обґрунтування позову зазначено, що 15.05.2014 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» укладено Кредитний договір №15.05.2014-000000396 за умовами якого останній надав а ОСОБА_1 отримала фінансовий кредит у розмірі 3 000 грн. строком на 14 календарних днів (до 28.05.2014 року включно ) зі сплатою суми за користування кредитом у розмірі 840 грн. за 14 календарних днів . Поряд з цим, згідно копій квитанцій: корінців які були надані Відповідачем при здійсненні Позивачем часткових оплат, що фактично є Додатковими угодами до кредитного договору, договір пролонговувався декілька разів на строк 14 днів , а саме до 11.06.2014 р, 24.06.2014 р, …16.09.2014 р, 03.10.2014 р, 30.10.2014 р. тощо. Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає , що зазначений кредитний договір був укладений з порушенням норм ЗУ «Про захист прав споживачів » , ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг » а саме той факт що ОСОБА_1 відповідач не у повному обсязі надав інформацію про кредитування , перед укладанням договору не повідомив у письмовій формі про 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Також зазначив, що ОСОБА_1 окремо не поставила свій підпис про те, що ознайомлена з умовами кредитного договору , оформлення кредитного договору проходило протягом швидкого часу і тому вона не володіючи знаннями в галузі права підписала його сподіваючись на добросовісність та професійність працівників Банку і тому вважає , що останні скористалися її необізнаністю навмисно грубо порушив вимоги законодавства. Також зазначено, що відповідач не надав ОСОБА_1 можливості детально ознайомитися з умовами договору та законодавства . На підставі зазначеного просить суд визнати кредитний договір № 15.05.2014 - 000000396 від 15.05.2014 р.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з'явилась, до початку розгляду справи її представник - ОСОБА_2 надав письмове клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача ТОВ «Споживчий центр » в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У день розгляду справи надіслав до суду письмові заперечення згідно яких заперечував проти заявлених вимог позивача.

Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні під час розгляду справи , дослідивши матеріали справи , правові позиції сторін по справі що виражені у письмовій формі суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання кредитного договору недійсним з наступних підстав .

15.05.2014 р. між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ КРЕДИТ» (відповідач по справі ) з одного боку та ОСОБА_1 (позивачка) було укладено кредитний договір № 15.05.2014 - 000000396 за умовами якого відповідач зобов'язався надати , а ОСОБА_1 отримати кредит у розмірі 3 000 грн. строком 14 календарних днів тобто до 28.05.2014 року включно зі сплатою за користування кредитом суми у розмір 840 грн. 00 коп. за 14 календарних днів.

Під час підписання договору сторони досягли усіх істотних умов договору що підтверджується підписами сторін у договорі , зокрема 4.6.1 договору передбачено , що під час укладання договору ОСОБА_1 повністю усвідомлювала значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням повністю розуміючи та вважаючи справедливим умови договору та погодилася з усіма його умовами .

Отже, з матеріалів справи видно, що відповідач по справі ТОВ «Споживчий центр» виконало свої зобов'язання за договором - тобто надав позивачці кредитні кошти у розмірі 3000 грн. та спору із цього приводу не виникає. ОСОБА_1 прийняла зазначену суму грошових коштів на умовах договору що знаходить підтвердження квитанціями до прибуткових касових ордерів № 468 від 11.06.2014 року а суму 840 грн. 00 коп., № 1427 від 03.10.2014 року на суму 840 грн. 00 коп., № 3253 від 28.05.2014 р, на суму 840 грн. 00 коп., № 1075 від 03.09.2014 р., на суму 840 грн. 00 коп. , № 1606 від 17.10.2014 р., на суму 840 грн. 00 коп. що підтверджує фактичне виконання кредитних умов останньою.

Статтею 627 Цивільного Кодексу України передбачена свобода договору та зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

ОСОБА_1 не заперечує проти факту отримання копії кредитного договору № 15.05.2014 - 000000396 від 15.05.2014 р.

Статтею 638 ЦПК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п. 3 ч. 1статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Ст. 627 ЦК Українипередбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно дост.204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно ч.1ст. 215 ЦК України- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6статті 203 Цього Кодексу.

Згідно ч.1ст. 203 ЦК України- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1, 3ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст.ст.215-216 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу(ст.215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.1ст.203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При посиланні на недійсність кредитного договору № 15.05.2014 - 000000396 від 15.05.2014 року позивач доказів на підтвердження зазначеного, суду не надав.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також суд враховує, що сторони вказаного правочину - кредитного договору № 15.05.2014 - 000000396 від 15.05.2014 року , а саме ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 підписали спірний договір, тобто волевиявлення цих учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, то застосовувати ч.3 ст.203 ЦК України до цих правовідносин не має правових підстав.

До того ж слід звернути увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.1056 ЦК України, позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Також, відповідно до п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, як видно із матеріалів спрви ОСОБА_1 у встановленому порядку починаючи з моменту укладення спірного Кредитного договору , тобто з 15.05.2014 року до моменту звернення до суду із позовом (07.06.2016 року) не відмовлялася від виконання умов кредитних договорів та не інформувала відповідача про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

Отже, посилання представника позивача у позовній заяві на те, що Кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України є безпідставними та необґрунтованими.

З огляду на зазначене, суд враховує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність ТОВ «Споживчий центр » при укладенні кредитного договору 15.05.2014 року № 15.05.2014 - 000000396 , невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою в цілому договору кредиту недійсними.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 218, 367 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - ВІДМОВИТИ .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Судове рішення прийнято без присутності сторін по справі.

Суддя: Р. В. Дехта