Провадження № 22-ц/783/595/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Цяцяка Р.П.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22 жовтня 2015року,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014р. ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, в якому із врахуванням змінених позовних вимог в порядку ст.31 ЦПК України (а.с.109-110) просив: поновити строк позовної давності, оскільки, такий був пропущений з поважних причин; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 15 лютого 2007 року, в частині покупця ОСОБА_2; визнати його - ОСОБА_4 єдиним покупцем квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які були зняті з валютного рахунку та передані йому його батьком ОСОБА_5 у борг, в день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у присутності свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, про що була складена боргова розписка від 15.02.2007 року. Стверджує, що погодився на укладення такого договору вимушено, під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, так як відповідач ОСОБА_2 - його колишня дружина, формально наполягала на укладенні такого договору, хоча запевняла, що надалі претендувати на 1/2 частину спірної квартири не буде, чим в подальшому скористалася. Для збереження сім'ї він погодився придбати за позичені у батька кошти спірну квартиру в рівних частках на кожного з подружжя. Зазначає, що погодився на укладення даного правочину лише для збереження сім'ї та підтримання атмосфери довіри у сім'ї, так як відповідач наполягала на тому, щоб формально бути рівноправним власником спірної квартири. Вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири має ваду волі і був вчинений за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Просить поновити строк позовної давності, оскільки, дізнався про порушення свого права після розірвання шлюбу з відповідачкою, яка повідомила, що являється рівноправним власником спірної квартири та не дозволила розпорядитись йому такою на власний розсуд.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 15 лютого 2007 року, в частині покупця ОСОБА_2. Визнано ОСОБА_4 єдиним покупцем квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості. Вказує, що 15 лютого 2007 року вони разом із колишнім чоловіком придбали, на підставі договору купівлі-продажу, квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира ними придбана в рівних частках тобто по 1/2 на кожного. Під час укладення договору обидві сторони були присутні у нотаріуса, їм було роз'яснено наслідки укладення такого правочину, жодних зауважень щодо договору у сторін не виникало. Квартиру придбали з метою збільшення площі. На придбання квартири витратили кошти, які в них були від продажу квартири АДРЕСА_2, що була придбана ними у шлюбі за спільні кошти. Таким чином, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_3 придбана за особисті кошти позивача. Крім того, жоден із свідків під час укладення оскаржуваного договору купівлі - продажу не був, тому підтвердити факт придбання квартири за позичені кошти не могли. Вважає голослівним твердження позивача проте, що вона не мала власних коштів, адже з 13.08.2001р. по 02.04.2008року працювала у АФ «УкрЗахідАудит» на посаді юриста. З моменту укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 сторонам було відомо, що дана квартира належить їм по 1/2 частці і заперечень щодо такого розподілу у позивача ОСОБА_4 не було. Жодного тиску на позивача ОСОБА_4 вона не чинила, оформлення квартири в частках по 1/2 на кожного прийнято ним особисто. Не зважаючи на вказані обставини позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу через 7 років після його укладення. Жодних поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не вказано. Просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4.

В судове засідання позивач та його представник не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені. Від представника позивача поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із тим, що остання хворіє, однак без надання жодних підтверджуючих документів, тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта(відповідача) ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення даним вимогам закону не відповідає.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач уклав договір купівлі-продажу спірної квартири у рівних частках на кожного з подружжя під впливом тяжкої для нього обставини, а саме: загрози втрати сім'ї, оскільки відповідачка ОСОБА_2 за інших умов відмовлялась проживати з ним однією сім'єю у спірній квартирі, а відтак на підставі ст.ст.203,215,233 ЦК України такий правочин слід визнати недійсним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Скориставшись своїм правом та звернувшись в суд із позовом, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 15 лютого 2007 року, покликаючись на ст.ст.203,215,233 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У відповідності до ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 16 листопада 2001 року сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.(а.с.12)

15 лютого 2007 року між покупцями ОСОБА_4, ОСОБА_2 та продавцем ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10. Продаж зазначеної квартири вчинено за ціною 343400грн., що еквівалентно 68000 доларів США за курсом НБУ на день укладення цього договору.(а.с.8)

У нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу від 15 лютого 2007 року квартири АДРЕСА_1, яка була придбана в рівних частинах кожен(по ? частці) ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відсутнє будь-яке застереження про те, що грошові кошти, які сплачуються за придбання спірної квартири, є особистою власністю ОСОБА_4 чи його батька ОСОБА_11.

Відтак, безпідставними є доводи позивача про придбання квартири за кошти його батька, які він позичив у останнього на підставі договору позики від 15 лютого 2007 року та за договором позики від 16 березня 2007 року.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що позичені позивачу кошти його батьком витрачені саме на придбання спірного майна.

У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р., не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування, або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу сторін, за спільні кошти подружжя, а відтак спірна квартира є спільною сумісною власністю.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя.

Крім того, колегія суддів не погоджується із рішенням суду у частині задоволення позову ОСОБА_4 на підставі ст.233 ЦК України з огляду на таке.

Звертаючись до суду, ОСОБА_4 посилався на вимоги ст. ст. 203, 215, 233 ЦК України і вказував, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 15 лютого 2007 року укладений під впливом тяжкої обставини для позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тобто, такий правочини має дефекти волі і здійснюється за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Згідно зі ст. 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

При розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; враховувати вплив на формування волевиявлення сторін.

Тяжкі обставини треба розуміти як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням усіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього, про що зазначено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів" недійсними".

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На вказані вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин та не встановив фактичні обставини справи, а саме, чи свідчать вказані позивачем обставини про вчинення правочину під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах в силу вимог ст. 233 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_4 не надано суду, а судом не здобуто доказів існування саме в момент укладення оспорюваного договору крайніх форм несприятливого сімейного становища, а визнані судом першої інстанції обставини, що договір купівлі-продажу, укладений 15 лютого 2007року на вкрай невигідних умовах, які суд на момент винесення рішення вважав встановленими та доведеними, ґрунтуються на висновках, які не відповідають обставинам справи.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22 жовтня 2015 року - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : О.М.Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

Р.П.Цяцяк