Провадження № 22-ц/780/653/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 22 25.01.2016
УХВАЛА

Іменем України

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Якимчук Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фермерський комплекс "Агро-Лідер-України", третя особа: Реєстраційна служба Білоцерського міськрайонного управління юстиції Київської області про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯА № 222667, вона є власником земельної ділянки площею, 3,7478 га., яка розташована на території Іванівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Кадастровий номер земельної ділянки :03:011:0009. Цільове призначення земельної ділянки: ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з договором оренди земельної ділянки № 1000 від 12.09.2012 року, зареєстрованому в Державному реєстрі земель від 19.10.2012 року за № 05563 позивач передала земельну ділянку відповідачу в оренду, терміном на три роки до 11.09.2015 року.

26.05.2015 року позивачка зверталась до відповідача з письмовою заявою, в якій поставила останнього до відома, що дію договору оренди від 12.09.2012 року продовжувати не буде, і тому просила після закінчення терміну дії договору звільнити належну їй земельну ділянку.

У відповіді на її звернення відповідач послався на те, що між ними існує додаткова угода від 01.08.2013 року до договору оренди землі № 1000 від 12.09.2012 року, яка зареєстрована в Реєстраційній службі Білоцерківського міськрайонного управління юстиції 25.03.2015 року, і в якій строк оренди продовжено до 11.09.2025 року (тобто на 10 років).

Вказуючи на те, що вона ніколи не укладала і не мала намір укласти з відповідачем додатковий договір оренди та не продовжувала дію договору оренди на 10 років, оскільки категорично заперечує проти зміни істотних умов первісного договору оренди належної їй земельної ділянки, просила визнати недійсною додаткову угоду від 01.08.2013 року до договору оренди землі № 1000 від 12.08.2012 року, укладену між нею та відповідачем ТОВ ФК «Агро-Лідер -України» і зареєстровану Реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області 25.03.2015 року; зобовязати відповідача ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» повернути їй належну земельну ділянку, площею 3,7478 га., яка розташована на території Іванівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, кадастровий номер якої :03:011:0009, цільове призначення: ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯА № 222667 та скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки внесеної на підставі додаткової угоди від 01.08.2013 року (індексний номер 20308553 від 26.03.2015 року) до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просила скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯА № 222667, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 3,7478 га., яка розташована на території Іванівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯА№ 222667. Кадастровий номер земельної ділянки :03:011:0009, цільове призначення земельної ділянки: ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з договором оренди земельної ділянки № 1000 від 12.09.2012 року, зареєстрованому в Державному реєстрі земель від 19.10.2012 року за № 05563 позивач ОСОБА_2 передала земельну ділянку відповідачу ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» в оренду, строком на три роки. Орендодавець передав в користування орендарю, а орендар прийняв в користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 3,7478 га., що підтверджується копією акту прийому-передачі земельної ділянки до договору № 1000 оренди земельної ділянки від 12.09.2012 року ( а.с. 6-9).

Додатковою угодою від 01 серпня 2013 року до договору оренди землі №1000 від 12.09.2012 року термін дії договору оренди продовжено на 10 років (а.с.10).

Як зазначено в тексті додаткової угоди, дана додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання Сторонами та державної реєстрації. Дану Додаткову угоду укладено в трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, одна з якої знаходиться в Орендодавця, друга - в Орендаря, третя - в органі, який провів державну реєстрацію Додаткової угоди.

Згідно п.19 Додаткової угоди, її підписано сторонами, а саме Орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем-директором ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» ОСОБА_3 (а.с.10). Дана угода внесена в реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (право оренди земельної ділянки) 25.03.2015 року (а.с.18).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсною додаткової угоди до договору про оренду землі від 01 серпня 2012 року.

На обґрунтування рішення, суд, зокрема, послався на те, що доводи позивачки про те, що вона не знала та не підписував додаткову угоду спростовуються змістом даної угоди, оскільки підписи сторін вчинено після тексту про те, що додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання Сторонами (а.с.17); будь-які докази на підтвердження, що текст додаткової угоди підроблено відповідачем і що останній в односторонньому порядку, без погодження з орендодавцем, в порушення вимог ст. 30 Закону України "Про оренду землі", змінив умови даного договору оренди землі, позивачкою не надано, матеріали справи такі докази не містять.

Даний висновок суду відповідає обставинам справи.

У ході розгляду справи в апеляційній інстанції, колегією досліджувався оригінал додаткової угоди від 01 серпня 2013 року. При цьому ОСОБА_2 підтвердила, що підпис, який міститься в п.19 додаткової угоди «Підписи Сторін» належить саме їй.

За таких обставин, висновок суду про те, що своїм підписом позивачка фактично підтвердила, що погоджується з умовами додаткової угоди та зі змінами, внесеними до договору оренди землі є обґрунтованим.

Як зазначено в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним додаткової угоди від 01 серпня 2013 року, укладеної між сторонами, на думку колегії грунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

З огляду на викладене, обгрунтованим також, на думку колегії, є висновок суду про відсутність підстав для задоволення і інших вимог позивачки, зокрема, щодо зобовязання відповідача повернути земельну ділянку та про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, оскільки дані вимоги пов»язані з недійсністю оспореного правочину.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

В апеляційній скарзі не приведено доводів, які б спростували висновки суду, викладені в рішенні. Підстав для задоволення апеляційної скарги при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: