АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/378/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5, 39 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду з вищевказаним позовом, яким просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 0,0555 га, що розташована за адресою вул. Герцена, 57-а, в м. Умань Черкаської області, призначена для обслуговування жилого будинку, яка на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №293619 від 17.03.2005 належала спадкодавцю ОСОБА_8 (батькові позивачки), який помер 07.02.2014 в м. Умані Черкаської області, та яка на схемі розподілу земельної ділянки, наданої СП ТОВ «Фавор», не заштрихована; визнати за відповідачкою право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,0087 га, що розташована за адресою вул. Герцена, 57-а в м. Умані Черкаської області, призначена для обслуговування жилого будинку, яка на підставі договору дарування від 31.05.2005, реєстр. №2-1334, належала брату позивачки і чоловіку відповідача ОСОБА_9, який помер 26.08.2006 в м. Умані Черкаської області, та яка на схемі розподілу земельної ділянки, наданої СП ТОВ «Фавор», заштрихована, мотивуючи про те, що вона, як спадкоємець за заповітом, в нотаріальному порядку успадкувати зазначені земельні ділянки можливості не має, так як спадкодавець не оформив на них у встановленому порядку своє право власності, що стало фактичною підставою для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.11.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог указує на доводи, аналогічні позовним, та на те, що суд помилково вказав, що відповідачка позов не визнала, оскільки, порадившись із адвокатом, позовні вимоги у справі вона визнала; суд протиправно не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову; право власності у спадкодавця на земельну ділянку виникло на підставі відповідного договору дарування, який посвідчено нотаріально; до складу спадщини входить право здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке належало спадкодавцю та не було ним реалізоване при житті; звязку між відсутністю державної реєстрації права власності на земельну ділянку у спадкодавця та правом на її спадкування немає; іншим чином визнати за собою право власності на земельну ділянку позивачка не може; суд, вказавши, що у спадкодавця не виникло право власності на земельну ділянку, протиправно не вказав кому ж вона належить; необхідно визнати за позивачкою право власності хоча б на частину земельної ділянки на яку у спадкодавця наявний державний акт; суд позбавив позивачку права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та створив ситуацію правової невизначеності, чим порушив ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; не врахував висновки ЄСПЛ, викладені у справі «Oneryildis v. Turkey» (про те, що поняття «майно» включає право вимоги на «законні сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності), «Marckx v. Belgium» (про те, що до гарантій права власності включається право розпоряджатися своїм майном), «Компанія «Елія» проти Італії» (про те, що майно знаходиться в обігу, а особа може захистити своє право, оскільки ситуація правової невизначеності не може тривати довго).

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за спадкодавцями за їх життя не було зареєстровано право власності на земельні ділянки, право власності на які в порядку спадкування хоче визнати позивачка.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, з огляду на таке.

При розгляді справи встановлено, що позивачка є спадкоємцем за заповітом від 24.01.2006 ОСОБА_8, який помер 07.02.2014 в м. Умань Черкаської області (свідоцтво про смерть серії 1-СР №231878 від 07.02.2014, актовий запис про смерть №107), посвідченим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, яким спадкодавець заповів позивачці належний йому будинок з приватизованою земельною ділянкою по вул. Герцена, 57-а в м. Умань.

Позивачка прийняла спадщину, звернувшись до нотаріальної контори із відповідною заявою від 22.04.2015. Постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.05.2015 у спадковій справі №146/2015 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачці відмовлено, оскільки у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вказана її площа у розмірі 0,0642 га, а ОСОБА_8 (заповідач) 31.05.2005 за реєстровим №2-1334 подарував ОСОБА_9 із належної йому земельної ділянки, площею 0,0642 га, 87,00 кв.м., про що зроблена відмітка в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №293619 від 17.03.2005. Обдарований ОСОБА_9 помер і не зареєстрував належним чином подаровану йому земельну ділянку, площею 87,00 кв.м. Провести розподіл та державну реєстрацію земельних ділянок неможливо тому, що їх власники померли.

Підставами позовних вимог ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на земельну ділянку, площею 0,0555 га, яка, на її думку, належала спадкодавцю, є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №293619 від 17.03.2005, виданий на імя ОСОБА_8, та за відповідачем право власності на земельну ділянку площею 0,0087 га, яка належала іншому спадкодавцю ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 31.05.2005, реєстровий №2-1334.

Так, згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №293619 від 17.03.2005 ОСОБА_8 на підставі рішення Уманської міської ради №8-37/4 від 10.11.2004 був власником земельної ділянки, площею 0,0642 га, яка розташована по вул. Герцена, 57-а, у м. Умань Черкаської області, і призначена для обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :04:003:0298.

Договором дарування частини земельної ділянки від 31.05.2005, посвідченим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 та зареєстрованим у реєстрі за№2-1334, ОСОБА_8, як дарувальник, подарував, а ОСОБА_9, як обдарований, прийняв у дар належну дарувальнику на праві власності земельну ділянку, площею 87,00 кв.м., що знаходиться в м. Умань по вул. Герцена, 57-а на підставі державного акта на право власності на землю серії ЯБ №293619 від 17.03.2005. Також п.7 цього договору передбачено, що він є підставою для видачі державного акту на право приватної власності на землю, а п.8 - що право власності на вказану в договорі земельну ділянку у обдарованого виникає з моменту державної реєстрації цього договору.

При вирішенні спору у даній справі слід враховувати наступне.

Згідно положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); ст. 1216 ЦК України - до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; ч. 1 ст. 1216 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; ч. 1 ст. 1269 ЦК України - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Далі, згідно ч.1 ст.2, ч.1 ст.3 ЗК України суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею (земельні відносини) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України земельна ділянка, як об'єкт права власності, - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами; ст. 131 ЗК України громадяни мають право набувати право власності на земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод, укладення яких здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу; ч.1 ст.125 та ч.1 ст.126 ЗК України - право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку є державний акт.

Зазначені норми ЗК України наведено у редакції, чинній на день укладення договору дарування від 31.05.2005.

З системного аналізу викладених вище норм права вбачається, що обєктом права власності, який, зокрема, може бути предметом спадкування, є земельна ділянка з установленими в натурі (на місцевості) межами, а документом, що підтверджує таке право власності, є державний акт.

Таким чином колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що слід відмовити у задоволенні позову про визнання за спадкоємцями права власності на відповідні частини земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0298, площею 0,0642 га, що розташована за адресою вул. Герцена, 57-а, в м. Умань Черкаської області, на яку померлому ОСОБА_8 видано державний акт серії ЯБ №293619 від 17.03.2005, а саме: за ОСОБА_6 на частину цієї земельної ділянки, площею 0,0555 га, а за ОСОБА_7 частину цієї земельної ділянки, площею 0,0087 га, оскільки правовстановлюючих документів та, відповідно, права власності, саме на вказані частини земельної ділянки чи на окремі земельні ділянки, які виділено на місці земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0298, яка належала померлому ОСОБА_8, спадкодавці (ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідно) не мали.

При цьому слід врахувати, що обдарований згідно договору дарування від 31.05.2005 ОСОБА_9 не отримав щодо спірної частини земельної ділянки державний акт про право власності на неї на своє ім'я та, відповідно, не зареєстрував в уповноваженому органі договір дарування і своє право власності на подаровану йому земельну ділянку, площею 87,00 кв.м. Також ОСОБА_8 як особа, яка відчужувала частину від своєї земельної ділянки, не отримав новий державний акт про право власності на земельну ділянку, яка залишалася в його власності, та не зареєстрував своє право власності на неї.

Зазначені висновки спростовують апеляційні доводи про наявне у обдарованого право власності на земельну ділянку на підставі відповідного договору дарування, оскільки таке право не було зареєстровано у встановленому законодавством порядку.

Колегія суддів оцінює критично апеляційні доводи про те, що суд не врахував визнання відповідачем позову, що, на думку апелянта, є підставою для задоволення позову, оскільки в силу положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, у разі суперечності між задоволенням позовних вимог та положеннями закону, що має місце у даному випадку та обґрунтовано вище, визнання відповідачем позову правового значення для вирішення спору у справі не має. За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутність письмової ухвали суду першої інстанції про відмову у визнанні позову відповідачем, що передбачено ч.4 ст.174 ЦПК України, не свідчить про таке порушення судом першої інстанції процесуального права, яке, у аспекті положень п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що до складу спадщини входить право здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке належало спадкодавцю та не було ним реалізоване при житті, виходячи з такого.

У розумінні вимог ст. 1216 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Таким чином здійснити державну реєстрацію права власності за померлою особою є неможливим, так як цивільна правоздатність цієї особи припинилася у момент її смерті, отже право реєструвати за померлим майно до складу спадщини входити не може.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що звязку між відсутністю державної реєстрації права власності на земельну ділянку у спадкодавця та правом на спадкування немає, так як право власності на земельну ділянку виникає в особи з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.125 ЗК України). Відповідно, з цього ж моменту згідно ст. 1216 ЦК України така земельна ділянка може входити до складу спадщини особи, за якою вона зареєстрована.

Так як згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд не має обовязку встановлювати власника майна, у разі, якщо право власності особи, яка звернулася до суду із заявою про його визнання, не підтвердилося матеріалами справи. Зазначене спростовує апеляційні доводи про те, що суд, вказавши, що у спадкодавця не виникло право власності на земельну ділянку, протиправно не вказав кому ж вона належить.

Також немає підстав для визнання за позивачкою права власності на частину земельної ділянки на яку у спадкодавця наявний державний акт, про що вона вказує в апеляційні скарзі, оскільки предметом позову є вимоги про визнання за ОСОБА_6 права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 0,0555 га, у той час як згідно відповідного державного акта спадкодавцю належала земельна ділянка, площею 0,0642 га, тобто доказів того, що до спадкової маси входить земельна ділянка визнати право власності на яку просить позивачка ОСОБА_6 суду надано не було.

Що стосується доводів апелянта з посиланням на практику ЄСПЛ, то слід враховувати таке.

Рішення ЄСПЛ мають бути застосовані українськими судами обовязково, але таке застосування повинно бути обґрунтованим: адекватним, виваженим, виправданим. Є неприпустимим необґрунтоване, формальне, а не змістове застосування практики ЄСПЛ, яке полягає в тому, що рішення ЄСПЛ зазначається в рішенні, цитуються окремі його пункти, але насправді вириваються з контексту рішення деякі висновки ЄСПЛ та зводяться до абсолюту. Практика ЄСПЛ повинна застосовуватися національними судами як особливе джерело права з урахуванням того, що рішення ЄСПЛ за своєю правовою природою не містять виключно однозначних, жорстких, безальтернативних правил. Навпаки, у своїй основі це висновок, який міститься в мотивувальній частині рішення, набір обовязкових і необовязкових тверджень, а тому рішення ЄСПЛ не слід розглядати як безумовний прецедент.

Стаття 1 Першого протоколу, на яку також посилається апелянт, не гарантує права на надбання майна (рішення у справах «ОСОБА_4 дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»).

Таким чином загальні висновки ЄСПЛ щодо: визначення обсягу поняття «майно» (справа «Oneryildis v. Turkey»), тверджень про те, що до гарантій права власності входить право розпоряджатися майном (справа «Marckx v. Belgium»), щодо права особи захищати своє право власності, так як майно знаходиться в обігу, а ситуація правової невизначеності не може тривати довго, на які посилається апелянт, у аспекті відсутності передбачених законом підстав для визнання за позивачкою права власності на земельні ділянки, що встановлено при судовому розгляді даної справи, про необхідність задоволення позову не свідчать.

Інші апеляційні доводи є несуттєвими, правильності таких висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.11.2015 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :