Справа № 2-1316/2031/11 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/3971/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину будинку та господарських споруд, будівель по АДРЕСА_1

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_5.

Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах справи. Вказує, що будинок, який її чоловік одержав у спадок, за час шлюбу було суттєво реконструйовано, так, ними було обладнано газопостачання, встановлено велику хлібну піч та витяжку на кухні, влаштовано каналізацію, здійснено заміну дверей та вікон, що підтверджуються наявними в матеріалах справи квитанціями. Також для підтвердження того, що вартість будинку та господарських споруд істотно збільшилась за час шлюбу внаслідок спільних трудових та грошових затрат необхідно було призначити будівельно-технічну експертизу.

Просить рішення суду скасувати та ухвали нове - про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти.

Як вбачається з наявних у справі та перевірених судом доказів, 22.02.1984 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серіїНОМЕР_1 від 22.02.1984 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17.10.2011 року у справі за позовом за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, з участю третіх осіб державного нотаріуса Пустомитівської нотаріальної контори Львівської області ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання заповітів та свідоцтв про право на спадщину частково недійсними та позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Якимів Надії Богданівни, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04.07.2012 року, встановлено, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 2 червня 1993 року спадкоємцем майна ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та майна ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, є ОСОБА_8.Право власності на будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_8 у відповідності до реєстраційного посвідчення від 4 червня 1993 року.

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, що належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування, хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15), розяснено, що, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

На думку колегії суддів позивачка ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не надала належних та допустимих доказів збільшення спірного майна, участі у його реконструкції чи залученні коштів для реконструкції спірного будинковолодіння.

Крім того, колегія суддів вважає, що безпідставними твердження апелянта про те, що суд не дав належної оцінки усім доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Що ж стосується покликання апелянта на не призначення судом будівельно - технічної експертизи щодо визначення вартості спірного майна до та після проведених поліпшень, то позивач в суді першої інстанції не заявляла відповідного клопотання про призначення такої експертизи та мети її проведення.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та правильність рішення районного суду не спростовують.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета