Справа № 199/4710/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 квітня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: судді-Бєльченко Л.А

при секретарі- Терещук Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_3, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання недійсними заяви про надання згоди на відчуження та договору дарування,

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, указуючи, що 11.03.1999 року між нею та ОСОБА_4 був укладений шлюб. 21.06.2008 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1. З 2005 року вона, позивач, стала хворіти на хворобу Паркінсона, внаслідок чого знизилась її пам*ять та інтелект, вона була обмежена у русі, періодично знаходилась на стаціонарному лікування та потребувала сторонньої допомоги. У 2007році вона була визнана інвалідом третьої групи безстроково. Протягом 2014 року погіршився і стан здоров*я ОСОБА_4, який вже не міг здійснювати за нею, позивачем , догляд, бо сам потребував допомоги. Користуючись необхідністю її та ОСОБА_4 у сторонній допомозі, ОСОБА_2, яка є донькою ОСОБА_4, впевнила їх, що буде надавати їм допомогу, здійснювати догляд до кінця життя та не буде розпоряджатися їх квартирою за час їх життя, та запропонувала звернутися до нотаріуса для укладання відповідної угоди.

29.01.2014 року, якраз у день загострення її, позивача , хвороби Паркінсона, вони всі разом прибули до нотаріуса, де їй були запропоновані для підпису документи. Вивчити зміст цих документів через тремтіння рук, слабкий зір та слабкість інтелекту вона не змогла, але підписала їх, будучи впевненою, що в них будуть включені позиції щодо обіцянки ОСОБА_2 надавати їм допомогу та не розпоряджатися спірною квартирою до кінця їх життя.

Після укладання правочину ОСОБА_2 допомагала їм, а вони продовжували проживати спірній квартирі.

04 .02.2015 року ОСОБА_4 помер.

Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 перестала надавати допомогу та вона, позивач, дізналась, що відповідач хоче її виселити із спірної квартири. Через свого представника вона також дізналась, що 29.01.2014 року між відповідачем та ОСОБА_4 був укладений договір дарування спірної квартири. Проте її волі щодо надання згоди на передачу квартири безоплатно вона не мала, а вважала, що укладений між позивачем та ОСОБА_4 договір створює для ОСОБА_2 обов*язок утримувати її та чоловіка та забороняє розпоряджатися квартирою до кінця їх життя, тобто вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення. Тому, посилаючись на вимоги статей 203,215, 229 ЦК України, просила суд визнати недійсним договір дарування спірної квартири.

Заявою від 13.08.2015 року про зміну підстав позову представник позивача , ОСОБА_5, у судовому засіданні доповнив позовні вимоги. Посилаючись на ті ж самі обставини справи, представник позивача просив визнати договір дарування спірної квартири недійсним

також з тих підстав, що ОСОБА_1 під час надання дозволу ОСОБА_4 на укладання договору дарування від 29.01.2014 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

У судовому засіданні 06.04.2016 року представник позивача збільшив позовні вимоги, подавши до суду заяву 15.03.2016 року через канцелярію суду, та просив суд також визнати недійсною заяву про надання згоди на відчуження спірної квартири від 29.01.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 та зареєстрованої в реєстрі за номером 73.

Представник відповідача також відмовився від позовних вимог в частині визнання договору дарування спірної квартири недійсним з тих підстав що ОСОБА_1 під час надання згоди на відчуження цієї квартири не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Ухвалою суду від 06.04.2016 року провадження у справі в цій частині позову закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Решту позовних вимог представник позивача підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача, ОСОБА_6, указав, що 12.07.2008 року ОСОБА_4 продав жилий будинок, який був його особистою власністю. Кошти від продажу цього будинку поповнили бюджет ОСОБА_4 та ОСОБА_1 без урахування інтересів відповідача, яка є донькою ОСОБА_7 Приймаючи до уваги, що позивач має у приватній власності жилий будинок № 134 по вулиці Лебедєва- Кумача у місті Дніпропетровську, вони, позивача батько і ОСОБА_1, вирішили у 2014 році подарувати спірну квартиру ОСОБА_2 При цьому відповідач ніяких зобов*язань по догляду ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на себе не брала, а допомагала своєму батькові за власним бажанням, у силу родинних зв*язків. Оскільки її батько проживав разом із ОСОБА_1, то відповідач здійснювала догляд за ними обома добровільно. Якби зобов*язання щодо укладання договору дарування дійсно мали місце, тоді мав укладатися договір довічного утримання, що для відповідача не має ніякої різниці, оскільки за приписами статей 744,745,748 ЦК України відповідач набула би право власності з моменту нотаріального посвідчення такого договору.

ОСОБА_8 представник відповідача указав, що договір дарування квартири укладався у присутності ОСОБА_1, нотаріусом були роз*яснені вимоги законодавства щодо його змісту та правових наслідків, сторони підтвердили, що договір не носить характери фіктивного чи удаваного правочину. Отже, на момент вчинення спірного правочину позивач була обізнана щодо природи правочину. У відповідності до частини другої статті 229 ЦК України помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Представник відповідача указує, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що на момент вчинення правочину дійсно мала місце помилка, яка має істотне значення.

Представник відповідача та відповідач просили відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1І за безпідставністю.

Третя особа- приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 в судове засідання не з*вилася. На адресу суду направила листа, в якому зазначила, що згідно статті 44 Закону України «Про нотаріат», глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь та встановлюються наміри сторін вчиняти правочин. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими ст. 43 Закону України «Про нотаріат», які унеможливлюють виникнення будь - яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи , яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз*яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз*ясень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нею, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_3, було проведено розмову з ОСОБА_1, в ході якої вона чітко відповідала на запитання та розуміла значення своїх дій і правові наслідки вчинення нотаріальної дії, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 на заяві та в реєстрі нотаріальних дій. Наявність захворювань, які перешкоджали б вчиненню правочину, нею, нотаріусом, не вбачалось. Довідки щодо цивільної недієздатності згідно ст. 38 ЦК України нотаріусу надано не було ( а.с. 121). Просила розглядати справи без її участі у зв*язку з великим навантаженням на роботі.

Представник третьої особи - Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з*явився.

Допитана у якості свідка 08.10.2015 року ОСОБА_9 пояснила, що вона на прохання доньки ОСОБА_1, ОСОБА_10, доглядає за позивачем з вересня 2014 року: годує їжу, виводить на вулицю , дає ліки. Приблизно два - три тижні тому в ОСОБА_1 почалися галюцинації, які проявляються в тому , що вона розмовляє сама з собою, шукає окуляри або ще щось. ОСОБА_8 казала, що ОСОБА_2 обіцяла доглядати за нею. До того ОСОБА_1 була нормальна. Щодо договору дарування, їй, свідку, нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 У останньої хвороба Паркінсона. Останнім часом,коли, вона, свідок, заходить до неї, ОСОБА_1 може її не впізнавати, мовчати. Зі слів останньої їй відомо, що частину квартири подарували ОСОБА_2 за те, що вона буде доглядати за нею.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що знає ОСОБА_1 зі школи, жили на одній вулиці. Приблизно сім років тому ОСОБА_1І захворіла хворобою Парікнсона, в неї з*явився страх, галюцинації, тремтіння рук. Вона, свідок, навідує ОСОБА_1 приблизно один раз на місяць. ОСОБА_13 казала, що її доглядатиме ОСОБА_2, у зв*язку з чим, вона, свідок, не знає.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що ОСОБА_1 його мати. Вона хворіє хворобою Паркінсона. Приблизно з 2013 року за його матір*ю доглядає сиділка . При усній розмові його з ОСОБА_2 , остання обіцяла доглядати його матір, можливо із-за квартири.

Суд, вислухавши учасників судового розгляд, свідків, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог позивачеві за таких підстав.

Судом встановлено, що 29.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за номером 74 ( а.с. 102).

В пункті сьомому цього договору зазначено, що цей договір укладається за згодою дружини дарувальника ОСОБА_1, заявою, справжність підпису на якій засвідчено цим же нотаріусом.

З копії заяви ОСОБА_1 на а.с. 133 убачається, що вона згідно із частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України дає згоду на дарування квартири АДРЕСА_1 її чоловіком ОСОБА_15.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа , яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов*язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як указано в абзацах другому та третьому пункту 19 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року , « Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов*язань, які виникли з правочину, і не пов*язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину».

Дані положення Пленуму Верховного суду України кореспондуються із правовою позицією Верховного Суду України , висловленої у справі № 6-93 цс16, де зокрема, Суд зазначив наступне «Договір, що встановлює обов*язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів , у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. ОСОБА_8 обставинами є : вік позивача, його стан здоров*я та потреба у зв*язку із цим у догляді і сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваних договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування».

Відповідно до статей 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 59 ЦПК України докази мають бути належними.

За встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позивачем не доведено, що під час надання згоди на укладання договору дарування спірної квартири вона, ОСОБА_1, помилялася щодо обставин, і що ці обставини мають істотне значення.

Так, в судовому засіданні представник позивача , ОСОБА_5 , не заперечував щодо надання позивачем згоди на відчуження спірної квартири ОСОБА_4, тобто волевиявлення ОСОБА_1 було направлено на надання згоди на відчуження. Проте, як зазначає представник позивача, ОСОБА_1 не мала волі на безоплатне передання квартири ОСОБА_2, а розраховувала на обов*язок з боку останньої довічно доглядати її та її чоловіка. Між тим, така позиція суперечить вимогам закону, який указує на те, що мотиви правочину не мають істотного значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

ОСОБА_8 слід зазначити, що позивачем не представлено жодного належного доказу щодо того, що ОСОБА_2 за оспорюваним договором брала на себе певні обов*язки щодо забезпечення відчужувача або його дружини утриманням та ( або) доглядом, як передбачено положеннями статті 744 ЦК України. Ані представник позивача, ані жодний зі свідків не указали суду на те, які конкретно обов*язки за оспорюваним договором мала виконувати відповідач по догляду або утриманню відчужувача спірної квартири та його дружини. Сама ж ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснювала, що допомагала своєму батькові по господарству в силу родинних зв*язків, а оскільки ОСОБА_4 жив однією сім*ює із позивачем, то вона допомагала і їй. Але жодних угод щодо її обов*язків за договором, навіть, в усній формі, не було.

З досліджених в судовому засіданні копій з медичних виписок про історію хвороби ОСОБА_1, дійсно вбачається, що з 2005 року позивач періодично , приблизно один раз на рік, знаходилась на стаціонарному лікування в приводу тремтіння рук, слабкості, скованості у русі. Діагноз хвороба Паркінсона ОСОБА_1 був постановлений у липні 2014 року. При цьому лікарі відмічали зниження пам*яті та інтелекту. Проте жодного разу, у період з 2005 по 2014 роки, медичними працівниками не указувалось, що ОСОБА_1 потребує стороннього догляду ( а.с.77-84).

Натомість, з витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що 02.08.2010 року ОСОБА_1 була зареєстрована як приватний підприємець ( а.с. 156-157).

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що доглядала за ОСОБА_1 з вересня 2014 року на прохання доньки позивача. З позовом про визнання договору дарування недійсним від імені ОСОБА_1 представник позивача звернувся у червні 2015 року, тобто майже через рік після запрошення ОСОБА_9М для догляду за позивачем. Якщо відповідач мала збов*язання доглядати за ОСОБА_1, за твердженням представника позивача, то остання мала виконувати взяті на себе зобов*язання. Проте донька позивача для догляду за ОСОБА_1І запросила сторонню людину ще до виникнення спору між сторонами.

Суд також звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 має власний жилий будинок у місті Дніпропетровську, за адресою :. вулия Лебедєва- Кумача, 134.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази , суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі , встановленій законом.

Суд вважає, що заява про надання згоди на відчуження спірної квартири від 29.01.2014 року та договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 вчинені з додержанням вимог статті 203 ЦК України. Підстав для визнання їх недійсними суд не вбачає.

Керуючись ст. ст.10, 11, 58,60, 209, 213-215 ЦПК України , ст.ст. 203,215, 229 Цивільного кодексу України , суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах до ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_3, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання недійсними заяви про надання згоди на відчуження від 29.01.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 та зареєстрованої в реєстрі за номером 73 та договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 29.01.2014 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 74.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але були відсутні під час проголошення рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Бєльченко Л.А.