Справа № 442/6904/15 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/5160/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні в режимі відео конференції представника ПрАТ «СК «Провідна» ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові у режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення страхового відшкодування, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2016 року позов задоволено частково.Стягнуто з відповідача ПрАТ СК «Провідна» в користь ОСОБА_3 страхове відшкодування за шкоду спричинену його майну легковому автомобілю НОМЕР_1 на суму 50000 гривень; пеню в сумі 14431 гривня 98 копійок; витрати від інфляції в сумі 2000 гривень; 3 % річних в сумі 1150 гривень 46 копійок, а всього 67867 (шістдесят сім тисяч вісімсот шістдесят сім) гривень 44 (сорок чотири) копійки.Стягнуто з відповідача ПрАТ СК «Провідна» в користь ОСОБА_3 633 (шістсот тридцять три) гривні 23 (двадцять три) копійки сплаченого судового збору.В решті задоволення позову відмовлено.

Дане рішення оскаржило ПрАТ «СК «Провідна».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. Вважають рішення таким, що винесене внаслідок порушення і неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, неповного зясування фактичних обставин, що мають важливе значення для вирішення даного спору. Зазначають, що постановою про адміністративне правопорушення встановлено факт ДТП та вина ОСОБА_5 у його вчиненні і лише у цій частині постанова має преюдиційне значення, але постановою про адміністративне правопорушення не встановлено, які саме технічні пошкодження отримав автомобіль унаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди, як і не встановлено, що ці пошкодження автомобіль отримав при обставинах, на які вказує позивач. Також, зазначають, що поклавши в основу рішень щодо розміру майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, товарний чек від 12 січня 2015 року, суд не звернув увагу на висновок експерта та не врахував того, що сам по собі факт ДТП не може бути підставою для відшкодування шкоди в обсязі необхідному для відновлення транспортного засобу, якщо не доведено, що пошкодження заподіяні автомобілю саме внаслідок цієї пригоди. Крім цього, вимоги позивача стосовно стягнення 3% річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, оскільки цивільним законодавством не передбачено застосування ст. 625 ЦК України до деліктних правовідносин, які виникли між потерпілим і страховою компанією.

В судове засідання, окрім представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, решта особи, що беруть участь у справі (їх представники), не зявилися. Однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності представників), зважаючи на те, що такі особи належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду не представлено, зважаючи на ч. 2 ст. 305 ЦПК України те, що інтереси позивача у судовому засіданні захищав представник та те, що представник відповідача брав участь у судовому засіданні в режимі відео-конференції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись зокрема на ст.ст. 6, 22, 35, 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 625, 979 ЦК України та задовольняючи позов частково, виходив з того, що 10.01.2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме водій легкового автомобіля марки «Фольцваген Т4», д.р.н. ВС 3431 ВТ ОСОБА_5 скоїв наїзд на належний позивачу автомобіль НОМЕР_2, внаслідок чого заподіяв автомобілю позивача механічні пошкодження правої фари, переднього правого крила та переднього бамперу. Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.02.2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Дане рішення не оскаржувалося, тобто набрало законної сили та направлено вчасно на адресу страховика. Відповідно до рахунку від 12.01.2015 року, товарного чеку від цього самого числа, вартість матеріального збитку, заподіяного майну позивача становить 51500 грн. На момент ДТП водієм ОСОБА_5 було пред'явлено позивачу поліс № АІ/2494826 від 23.12.2014 року обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виданого ПрАТ «СК «Провідна»; дія полісу до 23.12.2015 року. Також, судом встановлено, що 12.01.2015 року ОСОБА_5, а 13.01.2015 року і позивачем страховику було подано заяву про виплату страхового відшкодування, у якій ними було повідомлено ПрАТ СК «Провідна» про настання ДТП. Відтак, позивач виконав вимоги ст. 35.1 та 35.2. ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що свідчить про повне виконання позивачем покладених на нього законом обов'язків для одержання страхового відшкодування. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання, що оскільки ДТП 10.01.2015 року мала місце та така є страховим випадком; була скоєна з вини відповідача ОСОБА_5 та дії останнього потягли цивільно-правові наслідки, а тому позивачем право вимоги обґрунтоване належними та допустимими доказами по справі, а відтак позовна вимога про стягнення страхового відшкодування у сумі 50000 грн. підставна та обґрунтована, а тому необхідно стягнути із відповідача ПрАТ СК «Провідна» на користь позивача суму страхового відшкодування у вище вказаному розмірі. Також, зважаючи на наведене, вимоги ст. 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» суд першої інстанції вважав обґрунтованими і вимоги про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 14431,98 грн., а також 2000 грн. інфляційних втрат та 1150,46 грн. три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання, враховуючи, також, і те, що розрахунки проведені позивачем у відповідності до вимог закону. Також, встановивши, що у справі відсутні належні та допустимі, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази на підтвердження як факту оплати правової допомоги, так і факту надання та тривалості надання правової допомоги, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим у задоволенні такої відмовив.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи та сторонами не спростовано, Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.02.2015 року, яка набрала законної сили та не оскаржена (а.с. 24), гр. ОСОБА_5, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована відповідачем (поліс а.с 20) 10.01.2015 року о 15 год. 50 хв. в м.Трускавець на вул. Роксолани, керуючи транспортним засобом марки Фольксваген Т-4, д.н.з. НОМЕР_3, під час руху заднім ходом, створивши небезпеку, перешкоди іншим учасникам руху та не звернувшись за допомогою до інших осіб, здійснив зіткнення з транспортним засобом позивача ОСОБА_6 А-6 д.н.з. НОМЕР_4, завдавши йому механічні пошкодження, якими згідно довідок ВДАІ з ОАТ м.Трускавець ГУМВС України у Львівській області (а.с. 21-22) є вмятина переднього правого крила, вмятина переднього бампера, пошкодження передньої фари. 12.01.2015 року та 13.01.2015 року ОСОБА_5 та позивачем відповідно було подано відповідачу заяви про виплату страхового відшкодування (а.с. 64) із подальшим надісланням інших, необхідних для здійснення виплати документів. Серед таких рахунок та товарний чек від 12.01.2015 року ПП ОСОБА_7, що свідчать про придбання фари, бампера та крила, необхідних для відновлення стану автомобіля позивача на суму 51500 грн. (а.с. 31-32).

Відповідач, натомість, не вважаючи згадану ДТП страховим випадком та вважаючи, що учасниками ДТП подано свідомо неправдиві відомості про факт настання страхового випадку відмовив позивачу у здійсненні страхового відшкодування (лист-відмова №17-10/7985 від 1.07.2015 року а.с. 82). При цьому посилаючись на висновок спеціаліста авто-техніка №032-06/15 від 20.06.2015 року (а.с. 65-81), за яким механічні пошкодження на автомобілі Ауді з технічної точки зору не відповідають обставинам його взаємного перехресного зіткнення з автомобілем Фольксваген про, що було повідомлено учасниками ДТП відповідачу та відомості яких щодо обставин настання пригоди з автомобілями в частині контактної взаємодії між ними є технічно неспроможними.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Невиконання вказаного обовязку страховика можливе за певних умов, що передбачені у ст. 37 згаданого Закону, а саме: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров'я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Серед згаданих наявна така підстава, як: невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Жодних доводів про те, який саме із своїх обов'язків, визначених цим Законом не виконав позивач та як це призвело до неможливості страховиком (відповідачем) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, відповідачем не наведено, ні у листі відмові у виплаті страхового відшкодування, ані у поясненнях їх представника протягом розгляду справи.

Доводи у листі відмові у проведенні страхової виплати №17-10/7985 від 1.07.2015 року з посиланням на ст. 26 Закону України «Про страхування» про подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку, а також про невизнання випадку страховим, жодним чином не свідчить про правомірність відповідача при відмові у здійсненні страхового відшкодування.

Доводи про неспроможність повідомлень учасників ДТП щодо обставин настання пригоди з автомобілями в частині контактної взаємодії між ними, з посиланнями на висновок спеціаліста авто техніка при чинному судовому рішенні, за яким встановлено подію ДТП, особу винну у його вчиненні та її наслідки та яка згідно п.4 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне, обовязкове значення для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої винесено постанову, зокрема і з питань чи мали місце саме ці дії та чи вчинені вони цією особою слід вважати безпідставними та такими, що не впливають на законність та обовязковість дії Постанови суду у справі про адміністративне правопорушення.

Що ж до доводу про те, що відповідач не вважає згадану ДТП страховим випадком, то такі аналогічно спростовуються наведеною постановою, а також про безпідставність таких стверджує і ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за якою: страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Зважаючи на вказане, а саме факт ДТП, що є страховим випадком; заподіяння такою шкоди позивачу з вини іншого учасника, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у відповідача; встановлення, не оспорення та не спростування дійсних пошкоджень внаслідок ДТП та суми, що підлягає відшкодуванню у звязку із необхідністю відновлення стану транспортного засобу позивача, обовязок страховика по відшкодуванні шкоди та ліміт його відповідальності за шкоду заподіяну майну, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 50 тис. грн. для відшкодування заподіяної йому внаслідок ДТП шкоди є таким, що відповідає вимогам закону та обставинам, що мають значення для справи.

Окрім цього, згідно змісту ст. 36 вказаного Закону страховик, протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Зважаючи на вказане, а саме невиконання страховиком свого обовязку щодо виплати страхового відшкодування у передбачений законом строк (16.04.2015 року), відсутність будь-яких поважних причин для цього, позовні вимоги про нарахування пені з 16.04.2015 року по 15.10.2015 року слід вважати обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що вимога про стягнення пені підлягає до задоволення у повному обсязі відповідно до облікових ставок Національного Банку України у цей період, відповідно до вказаного нижче розрахунку, який відповідає розрахунку здійсненому позивачем.

датаОбікова ставка НБУДні
16.04.15-27.08.95,89
28.08.15-24.09.,23
25.09.15-15.10.,75
Пеня14431,98

Крім цього, оскільки зобовязання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобовязання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобовязання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобовязання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобовязання. Вказане, також, відповідає та не суперечить п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 1.03.2013 року.

Враховуючи вказане, слід стягнути інфляційні втрати та 3% відсотки річних за періоди з 16.04.2015 року до 31.12.2015 року та з 16.04.2015 року по 20.01.2016 року відповідно (заява про збільшення позовних вимог а.с. 93-101) у розмірах 2000 грн. (зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції не може вийти за межі позовних вимог), а також 1150,46 грн. відповідно до наведених розрахунків.

квітень 2015114 1,14
травень 2015102,2 1,022
червень 2015100,4 1,004
липень 201599 0,99
серпень 201599,2 0,992
вересень 2015102,3 1,023
жовтень 201598,7 0,987
листопад 2015102 1,02
грудень 2015100,7 1,007
1,191403
119,1403
інфляційні9570,159

3% річнихдні
16.04.2015-31.12.8,49
01.01.2016-20.01.20162081,97
1150,46

Вказаним слід визнати необґрунтованими доводи скарги в частині заперечення відповідачем застосування ст. 625 ЦК України до деліктних правовідносин, які виникли між потерпілим і страховою компанією з посиланням на Правовий висновок у Постанові Верховного Суду України у справі №6-2759цс15 від 20.01.2016 року, який відповідачем протлумачено довільно та який висловлений у справі з іншими правовідносинами ніж виникли у даному спорі. Також, з врахуванням наведеного, посилання відповідача на п. 4 згаданої Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 1.03.2013 року слід вважати безпідставним та таким, що не спростовує згаданих висновків.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу відхилити, рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_8