Дата документу 03.11.2016
Справа № 501/1725/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючої - судді Максимович Г.В.

при секретарі - Савулій В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, про усунення перешкод в здійснені права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловою площею,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Чорноморської міської ради Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.в якому мотивуючи тим, що сім'я ОСОБА_2 з жовтня 1990 року без поважних причин не проживала в спірній квартирі АДРЕСА_3, виселившись з неї в належний ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_4., а в 1993 році він добросовісно заволодів вказаною квартирою, яка на той час була безхазяйним майном, та з того часу відкрито та безперервно володіє нею, просить суд:

- визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 15,1 кв.м., кухні 10,6 кв.м., загальною площею 25,7 кв.м.;

- усунути перешкоди у здійснені ОСОБА_10 право користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Представник Іллічівської міської ради надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, заперечень на позов не надав (а.с.138).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3, а також ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 будучи двічі оповіщеними у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, до суду не прибули та не повідомили про причини неявки. Надали суду письмові заяви (а.с.141-148), в яких просили розглядати справу за їх відсутності, заперечували проти задоволення позову.

ОСОБА_2 надав суду письмові заперечення проти позову (а.с.90-92).

Представник позивача надав суду письмову заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, наполягаючи на задоволені позовних вимог з підстав, зазначених в позові (а.с.149).

Суд, дослідивши та перевіривши докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання такими, що втратили право користування житловою площею АДРЕСА_1 Відмовляючи в задоволені позову, рішенням від 30.07.2015 року апеляційний суд Одеської області виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено правомірність вселення в спірне приміщення як члена сім'ї наймача або ж на підставі ордеру, чи за письмовою згодою наймача, а отже відсутні підстави для захисту його прав як належного користувача квартири. При цьому суд не приймав рішення про наявність чи відсутність матеріально-правових підстав для визнання ОСОБА_2 та інших членів його родини такими, що втратили право користування житловою площею та не спростовував встановлені по справі обставини, в тому числі щодо виселення сім'ї ОСОБА_2 зі спірної квартири в 1990 році в належний йому житловий будинок, що будувався, та постійного проживання в даній квартирі ОСОБА_1 з 1993 року (а.с.36-41,54-59).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.05.2016 року, відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Іллічівська міська рада, про виселення, скасування реєстрації, стягнення моральної шкоди (а.с.60-63, 64-68).

Вказаним рішенням встановлені наступні обставини:

Рішенням виконкому Іллічівської міської ради № 6 від 14.01.1983 року затверджено списки надані адміністрацією СУ-455 тресту «Чорноморгідрострой» про закріплення житлової площі в будинках для малосімейних для тимчасового проживання та видано ордери, в тому числі ОСОБА_2 №173 від 17.01.1983 року на склад сім'ї із трьох осіб на право зайняття одної кімнати житловою площею 14,8 кв. м квартири АДРЕСА_1.

З листів Олександрівської селищної ради від 24.11.2014 року №01-09/872 та від 05.06.2015 року № 01-03/357, листа КП « БТІ » м. Іллічівська від 03.06.2015 року №Ж-172 та доданої до нього копії рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради №315 від 26.09.2000 року, листа Іллічівського міського відділу Державної міграційної служби від 05.06.2015 року № 2031 слідує, що будинок по АДРЕСА_1, в якому знаходиться спірна квартира, належав СУ-455, після реформування якого на баланс не приймався. Рішенням виконкому Олександрівської селищної ради №316 від 26.09.2000 року спорудженню за адресою АДРЕСА_3 надано статус будинку для малосімейних та прийнято на баланс Олександрівської селищної ради, дозволено приватизацію мешканцям зазначених в рішенні квартир, в том числі ОСОБА_1 по квартирі АДРЕСА_3. Останній зареєстрований в указаній квартирі з 27.05.1997 року, однак підстави його реєстрації не збереглися у зв'язку зі спливом строків зберігання таких документів. В указаній квартирі зареєстрований також з 16.03.1983 року ОСОБА_2 з дружиною, а в подальшому були зареєстрованими інші члени їх родини.

В жовтні 1990 року ОСОБА_2 разом з дружиною та неповнолітніми дітьми виселився до незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Нова, 64 в с. Малодолинське м. Іллічівська, в якому проживають до теперішнього часу, що визнавалось сторонами по справі.

24.09.2012 року зареєстроване право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 21.09.2012 року, виданого на підставі рішення виконкому Іллічівської міської ради від 30.08.2012 року за № 53 , а 04.07.2013 року ОСОБА_2 подарував вказаний житловий будинок своїй доньці ОСОБА_5

ОСОБА_1 мешкає в спірній квартирі з початку 1990-х років, що визнавалось сторонами. ОСОБА_1 зареєстрований в указаній квартирі з 27.05.1997 року, але відомості про підстави реєстрації не збереглися. Про реєстрацію відповідача позивачу відомо з 2008 року, що визнано ним в суді. За час свого фактичного проживання ОСОБА_1 здійснив прибудову приміщень площею 14,7 та 8,9 кв.м., до спірної квартири, яка складалася з кімнати 15,1 кв.м та кухні 10,6 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_3 станом на 15.02.2008 року. За час свого проживання самостійно ніс витрати по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг, що визнавалося сторонами та підтверджувалось квитанціями про сплату витрат за енергозабезпечення .

На підставі встановлених фактів суд дійшов висновку, що добровільно звільнивши в жовтні 1990 року спірну квартиру, яка була надана для тимчасового проживання, ОСОБА_2 не проживав в ній без поважних причин на протязі 24 років, не приймав участі в утримані квартири та втратив з нею будь-який зв'язок, окрім реєстрації. З зазначеного часу ОСОБА_2 з членами своєї родини постійно мешкав та мешкає в житловому будинку АДРЕСА_4, на який набув право власності 21.09.2012 року.

Встановивши, що ОСОБА_2 був відсутнім в спірній квартирі без поважних причин з жовтня 1990 року на протязі 24 років, тобто більше встановленого ст.71 ЖК строку, суд дійшов висновку, що він підлягав визнанню таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 з підстав, передбачених ст. 71 ЖК, а отже не підлягали захисту його вимоги , основані на праві користування вказаною квартирою.

Набуття ОСОБА_2 21.09.2012 року прав власності на інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті, а саме на будинок АДРЕСА_4, в який він вселився на постійне проживання, є самостійною підставою для визнання його таким що втратив право користування житловою площею на підставі ч.2 ст.107 ЖК. Однак застосування цієї норми права є зайвим, оскільки позивач раніше втратив право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст. 71 ЖК.

Встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2015 року та рішенням Іллічівського міського суду від 13 січня 2016 року обставини згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі сторони або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не були стороною по справі за позовом ОСОБА_2, в якій прийнято рішення Іллічівського міського суду від 13 січня 2016 року, встановлені цим рішенням обставини не спростовані по даній справі, підтверджені наданими по цій справі та дослідженими судом доказами, і свідчать про те, що як і ОСОБА_2, так і члени його родини ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не проживали без поважних причин в квартирі АДРЕСА_3 більше шестимісячного строку ( з жовтня 1990 року) та підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловою площею вказаної квартири на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України.

Доводи відповідачів про поважність причин своєї відсутності в спірній квартирі з посиланням на перешкоджання з боку ОСОБА_1 користуватись квартирою, спростовуються відсутністю будь яких претензій з боку ОСОБА_2 та членів його родини на протязі більше двадцяти років, будь яких доказів на підтвердження поважності причин своєї відсутності в спірній квартирі відповідачі суду не надали.

ОСОБА_2 разом з членами своєї родини звернулися до суду лише в листопаді 2015 року після ініціювання ОСОБА_1 в грудні 2014 року спору в суді щодо визнання ОСОБА_2 та членів його родини такими, що втратили право користування житловою площею. Однак ухвалою Іллічівського міського суду від 24 червня 2016 року на підставі заяв позивачів залишено без розгляду позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_1, Чорноморської (Іллічівської) міської ради Одеської області про визнання права користування житловою площею, усунення перешкод в користуванні житловою площею, вселення (а.с.69).

По даній справі також встановлено, що на момент заволодіння квартирою АДРЕСА_3, вона, як і весь будинок, була безхазяйною. На момент заволодіння квартирою у ОСОБА_1 не було підстав вважати, що заволодіння квартирою є неправомірним, а отже таке заволодіння має вважатись добросовісним. Розкриваючи зміст поняття добросовісного заволодіння в контексті вимог ст. 344 ЦК, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 17 грудня 2014 року у справі №6-33320св14 зазначив наступне: «…сам факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайства тощо)».

В подальшому ОСОБА_1 продовжував відкрито та безперервно володіти вказаним майном, про що свідчить його реєстрація за адресою вказаної квартири з 27 травня 1997 року, зазначення квартири як своєї адреси проживання в офіційних документах (свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця) (а.с.13,20), здійснення ним за час проживання в квартирі до 15.02.2008 року значних прибудов до квартири, підтверджених технічним паспортом на квартиру (а.с.21-30), сплата ним комунальних платежів, підтверджених копіями платіжних квитанцій (а.с.47-53). Вказані обставини підтверджуються також рішеннями апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2015 року та рішенням Іллічівського міського суду від 13 січня 2016 року.

Отже, ОСОБА_1 добросовісно заволодів квартирою АДРЕСА_3 та відкрито і безперервно володіє нею на протязі більше 10 років (23 роки).

Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність),якщо інше не встановлено цим Кодексом.

«Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. … Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. …Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю» (п.п.11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року , № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Згідно рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради №315 від 26.09.2000 року (а.с.19) будинок, в якому знаходиться спірна квартира, прийнято на баланс селищної ради та надано дозвіл зазначеним в цьому рішенні громадянам, в тому числі ОСОБА_1, на приватизацію займаних ними квартир. Згідно листа голови Олександрівської селищної ради від 24.11.2014 року № 01-03/872 (а.с.33), незважаючи на прийняте рішення, вказаний будинок на баланс селищної ради не приймався, оскільки дане рішення було прийнято виключно для того, щоб мешканці будинку мали можливість за рахунок своїх коштів замовити технічну документацію на будинок з метою подальшої приватизації квартир, в яких вони мешкають.

Даючи оцінку вказаним доказам, суд виходить з того, що вищезазначене рішення селищної ради не скасовувалось та недійсним не визнавалось. Отже будинок, в якому знаходиться спірна квартира та сама квартира, має вважатись комунальною власністю територіальної громади м. Іллічівська (Одеська обласна рада рішенням від 21 лютого 2002 року підпорядкувала Іллічівській міській раді смт.Олександрівка Олександрівської селищної ради). Разом з тим, до спірних правовідносин в частині прав власності на квартиру не можуть бути застосовані норми Житлового Кодексу України та Закону України від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки ОСОБА_1 не вкладав договору найму з власником житла та не вступав у фактичні відносини найму житлового приміщення з власником житла, тоді як правом на приватизацію згідно ст.ст. 1, 2 вищевказаного Закону мають лише громадяни, які використовують займані ними квартири на умовах найму.

Отже, підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_3 за набувальною давністю.

В п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року, №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » зазначено наступне: «Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власником майна і не мають права на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387,391 ЦК». Отже, ОСОБА_1 є належним позивачем за вимогами про усунення перешкод в здійснені прав власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловою площею спірної квартири..

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.344 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_3 що складається з однієї житлової кімнати площею 15,1 кв.м., кухні 10,6 кв.м., загальною площею 25,7 кв.м.

Усунути перешкоди у здійснені ОСОБА_10 право користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Іллічівський міський суд шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя