У х в а л а

24 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 9 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 25 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково, ухвалив стягнути з комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» на користь ОСОБА_4 20 грн 39 коп. компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, 7 тис. грн середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні та 300 грн на відшкодування моральної шкоди, а також 243 грн 60 коп. судового збору в дохід держави.

Апеляційний суд Тернопільської області 9 лютого 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди та ухвалив у цій частині нове рішення, яким відмовив ОСОБА_4 у задоволенні зазначених позовних вимог.

У решті рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 квітня 2016 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за її касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

7 липня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 9 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 94, 96, 116, 117, 2371 Кодексу законів про працю України, положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

На обґрунтування підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2015 року та на постанову Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 11 квітня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про часткове задоволення позовних вимог з огляду на те, що відповідач при звільненні позивачки не провів остаточного розрахунку, тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати; при цьому суд вважав, що позивачка не довела факту заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, тому відсутні правові підстави для стягнення такої на її користь.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

-в ухвалі від 26 серпня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що позивач не пропустив установлений законом тримісячний строк для звернення до суду, оскільки перебіг такого строку почався з дати фактичного перерахування коштів на його особовий рахунок;

-в ухвалі від 3 лютого 2016 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для виплати позивачці відповідно до вимог статті 72 КЗпП України компенсації за роботу у вихідні дні, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачка довела факт виконання нею роботи у вихідні дні.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Постанова Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року, на яку заявниця посилається як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, не є судовим рішенням суду касаційної інстанції, оскільки ця постанова прийнята за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої частиною першою статті 355 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Крім зазначеного, у поданій заяві ОСОБА_4 порушує також питання про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції з підстави неоднакового застосування касаційним судом норм процесуального права, зокрема статей 213, 215, 315 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, а також щодо змісту судових рішень.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України не може бути подана заява про перегляд ухвал суду касаційної інстанції, які не перешкоджають провадженню у справі. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до заяви про перегляд судового рішення, ухваленого за результатами касаційного провадження.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження, не відноситься до судових рішень, перегляд яких передбачено пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки ця ухвала не перешкоджає провадженню у справі, а тому подана заява в частині її перегляду із зазначеної підстави підлягає поверненню заявниці.

Керуючись частиною третьою статті 354, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 9 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Подану заяву ОСОБА_4 в частині перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк