У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 8 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 10 лютого 2009 року ОСОБА_3 працювала у акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», на посаді провідного фахівця з забезпечення оперативно-касового обслуговування.

Позивач указував про те, що відповідачка під час виконання трудових обов'язків допустила розтрату чужого майна, ввіреного їй. Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 9 жовтня 2014 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, закрито. Цивільний позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Зазначав про те, що ним було відшкодовано потерпілому грошові кошти, які були розтрачені відповідачкою.

З урахуванням наведеного ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути з ОСОБА_3 матеріальні збитки у розмірі 1 212 доларів 29 центів США, що за курсом Національного банку України складає 15 700 грн 30 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 8 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року, позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 7 934 грн 97 коп. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції виходив із того, що вина відповідачки у завданні шкоди позивачу під час виконання своїх службових обов'язків доведена матеріалами кримінального провадження.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що шкоду від кримінального правопорушення позивачу завдано не з її вини, оскільки вина відповідачки встановлена та доведена обвинувальним актом від 10 квітня 2014 року та ухвалою районного суду від 9 жовтня 2014 року. Крім того, між сторонами виникли правовідносини, щодо відшкодування шкоди, завданої злочином, а, отже, підстави для застосування ст. 134 КЗпП України відсутні, а загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, позивачем не пропущено.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судову рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до наказу № 53-ВК від 10 лютого 2009 року ОСОБА_3 працювала у ПАТ «УкрСиббанк» на посаді провідного фахівця з забезпечення оперативно-касового обслуговування. 10 лютого 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4, ОСОБА_3 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, ОСОБА_3 працюючи у ПАТ «УкрСиббанк» на посаді провідного фахівця з забезпечення оперативно-касового обслуговування, допустила розтрату чужого майна. Діючи умисно, в інтересах третіх осіб без присутності власника розрахункового рахунку, що проводить фінансову операцію, здійснила видачу коштів з банківського вкладу ОСОБА_5 невстановленій слідством особі у розмірі 300 доларів США. Крім цього, 30 червня 2009 року, перебуваючи на робочому місці, ОСОБА_3 повторно здійснила виплату без присутності власника розрахункового рахунку, що проводить фінансову операцію, видачу коштів з банківського вкладу ОСОБА_5 невстановленій слідством особі у розмірі 740 доларів США.

23 квітня 2012 року згідно з меморіальним валютним ордером ПАТ «УкрСиббанк» відшкодувало вкладнику ОСОБА_5 1 450 доларів США із нарахованими відсотками.

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 9 жовтня 2014 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, закрито. Цивільний позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду.

У п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Згідно з ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у даній справі регулюються положеннями КЗпП України, ст.233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпПУкраїни річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 березня 2016 року № 6-1263цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом також установлено, що відповідно до службової записки від 26 грудня 2011 року про результати службової перевірки складеної співробітниками ПАТ «УкрСиббанк» встановлено, що ОСОБА_3 причетна до розтрати ввірених їй грошових коштів, а 2 лютого 2012 року на підставі вищевказаної службової перевірки позивач звернувся з заявою до прокуратури Інгулецького району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_3 Таким чином, позивачу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної відповідачкою, у грудні 2011 року.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив, чи додержаний позивачем встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк для звернення до суду з дня виявлення заподіяної відповідачем шкоди, оскільки з позовом позивач звернувся лише у жовтні 2014 року, а відповідачем у суді першої інстанції заявлялось про застосування спеціального строку позовної давності.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом установлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2013 року, що набрало законної сили, встановлено, що вину ОСОБА_3 у завданні збитків ПАТ «УкрСиббанк» не доведено. Судом встановлено, що за весь час роботи порушень трудової дисципліни ОСОБА_3 не допускала, виконувала свою функціональні обов'язки, посадову інструкцію не порушувала.

Апеляційний суд, пославшись на те, що вина відповідачки встановлена та доведена обвинувальним актом від 10 квітня 2014 року та преюдиційним судовим рішенням, а саме ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 9 жовтня 2014 року, якою кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 закрито у зв'язку з закінченням строків давності, не звернув уваги на те, що в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України таким могло бути лише судове рішенням, а саме вирок суду або постанова у справі про адміністративне правопорушення. Інші прийняті в рамках кримінальної справи обвинувальні акти, судові рішення (як у даній справі - ухвала суду про закриття кримінального провадження у зв'язку з закінченням строків давності) оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України, тобто у сукупності та взаємозв'язку з іншими доками (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Таким чином, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дослідив чи доведено належними та допустимими доказами вину відповідачки у скоєнні кримінального правопорушення та завдання шкоди позивачу.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта