Справа № 240/338/16-ц р.
Номер провадження № 2/240/174/16 р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року Олександрівський районний суд Донецької області у складі :

головуючого - судді Щербак Ю.В.,

при секретарі - Осадчій Л.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в с. Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду, вказуючи, що 13 серпня 2014 року з відповідачем був укладений договір фінансового лізингу за № 010377 .

За умовою договору відповідач лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу - МТЗ Беларус 1221.2 у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача- позивача по справі на умовах договору.

Позивач зазначив, що в день укладання договору представник відповідача повідомив його про необхідність сплатити 30000 грн. на розрахунковий рахунок відповідача як передплату за транспортний засіб, після чого буде укладено договір лізингу та через декілька днів ОСОБА_2 отримає предмет лізингу в користування.

Позивач сплатив вищезазначену суму та підписав договір. ОСОБА_2 вважає, що був ошуканий відповідачем, бо виявилось, що призначення цього платежу - винагорода лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору.

За твердженням позивача, він не зміг в офісі відповідача детально ознайомитися з умовами договору до його підписання.

Вивчивши договір позивач прийшов до висновку, що укладений договір є недійсним, бо містить несправедливі умови, що порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін і завдають шкоди споживачеві. (п.п. 1.6., 5.5. - 5.7 договору, п.п.8.3, 8.10 та 8.13 договору , п.8.15- лізингодавець має право розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. За п.п. 10.1-10.13 передбачена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафів, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмету лізингу, а п. 3.3.7 передбачене право лізингодавця розірвати договір на власний розсуд. Згідно п. 10.4 - лізингодавець має право достроково припинити дію договору та вимагати повернення предмету лізингу на відміну лізингоодержувача, який позбавлений права дострокового припинення дії договору,п.п.5.4 та 7.3 лізингоодержувач несе всю відповідальність, повязану з експлуатацією та володінням відповідачем предметом лізингу, в той час як страхування предмету здійснюється за рахунок споживача на користь лізингодавця ).

Позивач зазначає, що спірний договір не містить всіх істотних умов, зокрема:

- не містить предмету лізингу, визначеного індивідуальними ознаками ( не вказано виробника, колір, пробіг, модель, комплектацію, рік випуску, прайс тощо),

- не вказана загальна вартість лізингу.

ОСОБА_2 посилається на порушення ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо відсутності у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг.

В порушення вимог ст. 799 ЦК України, спірний договір найму транспортного засобу укладався в письмовій формі, в той час як він підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, такий договір є нікчемним.

Позивач робить висновок, що укладений договір не відповідає положенням ЦК, ЗУ «Про фінансовий лізинг», п.9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про захист прав споживачів».

На підставі викладеного, позивач просить визнати спірний договір фінансового лізингу № 010377 від 13 серпня 2014 року недійсним та стягнути на його користь з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» сплачені кошти 30000 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, зазначаючи, що укладений договір містить умови, які порушують його права як споживача послуг,за захистом яких він вимушений звернутися до суду.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про дату судового розгляду. Представник відповідача звернувся до суду з письмовим запереченням, вважає, що підстав для задоволення позову немає, бо між сторонами була досягнута домовленість за всіма істотними умовами, в тому числі : предмету лізингу, умов його отримання та порядок оплати. Підтвердження наданої інформації особисте підписання позивачем кожної сторінки договору.

Позивачем сплачено комісію за організацію в розмірі 30000 грн. та не сплачено авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, тому відлік строку передання предмету лізингу не настав.

Виниклі правовідносини між сторонами регулюються законодавством про фінансовий лізинг, а не Законом України «Про захист прав споживачів».Позивач зазначає, що умови договору є несправедливими, висловлюючи своє субєктивне тлумачення та не надав жодних конкретних доказів порушення принципу добросовісності, істотного порушення балансу договірних прав та обовязків сторін, завдання шкоди споживачеві.

Позивач безпідставно посилається про введення його в оману під час укладання договору бо договір та додатки до нього підписані сторонами,отримані позивачем, містять детальний опис послуг.

Спростовуючи твердження позивача щодо відсутності ліцензії, представник відповідача зазначив, що ТОВ займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг фінансового лізингу без набуття статусу фінансової установи. Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг взято на облік відповідача як установу, що наділена правом надавати послуги з фінансового лізингу.

Щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору, представник відповідача вважає помилковим посилання позивача на норми ст.799 ЦК України та вважає необхідним застосовувати спеціальний закон - ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», за яким договір фінансового лізингу має бути укладений в письмовій формі.

Вивчивши надані докази, суд встановив наступне.

13 серпня 2014 року сторонами був укладений договір № 010377 фінансового лізингу , за яким лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу трактор МТЗ Белорус 1221.2 у власність та передати у користування лізингоодержувачу - ОСОБА_1 на строк та умовах, передбачених договором.

а.с.92-101

Встановлено, що в день укладання договору, на виконання його умов, позивачем зроблено грошовий внесок на рахунок відповідача 30000 грн., що підтверджено квитанцією № к33/D/221 від 13 серпня 2014 року.

а.с.91

Після цього, позивач, вважаючи укладений договір несправедливим, платежі не сплачував. Предмет лізингу він не отримав , грошовий внесок - 30000 грн., йому не повернуто з посиланнями на умови договору, за яким сплачена сума є комісією за організацію та оформлення договору, яка не підлягає поверненню, навіть, у разі розірвання договору.

Зясувавши, що договір не передбачає можливості його розірвання без втрати грошових коштів, а подальше виконання умов договору суперечить інтересам позивача, останній просить визнати укладений договір недійсним, як такий що містить несправедливі умови договору, суперечить діючому законодавству, не містить всіх істотних умов, не посвідчений нотаріально та за відсутності у відповідача ліцензії відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договорів , що обмежують права споживача є підставою визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за вимогою ч. 5 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч. 6 п.2, у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача ( ч. 2 ст. 18 Закону"Про захист прав споживачів"

У Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015року у справі № 6-2766цс15, викладена правова позиція , що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналізуючи умови спірного договору судом встановлено наступне.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст. 807 ЦК України,ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Предмет лізингу обирає лізингоодержувач( п. 5.8 договору).Лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики предмета, придатність, офіційні дозволи, опосередковану шкоду.

В договорі відсутні відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження.

Пунктом 1.4 договору зазначено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Вищезазначені умови не відповідають діючому законодавству, зокрема, ч. 1 ст. 808 ЦК України,за якою,якщо відповідно до договору непрямого лізингу, вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо

Таким чином, п.п. 1.4, 5.8 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. обмежують права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках і є несправедливими

Крім того, умови договору містять наступні жорсткі умови та обовязки , що покладені на лізингоодержувача: .

- у п.5.5. договору зазначено, що у будь-якому випадку всі невідємні поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу повинні стати власністю лізингодавця, який не зобовязаний виплачувати лізингоодержувачу жодних компенсацій і останній не має права відшкодувати ці витрати за рахунок лізингових платежів;

- п.5.6 договору лізингоодержувач зобовязаний за власний рахунок забезпечити відповідність предмета лізингу всім нормативним вимогам та вносити такі зміни, модифікації та доповнення до предмету , які можуть час від часу вимагатися будь-яким нормативним актом,

- п. 5.7 договору зобовязання лізингоодержувача залишаються в повному обсязі незважаючи на неможливість користування предметом внаслідок його часткового пошкодження або юридичних, технічних, економічних причин, надзвичайних подій чи форс-мажору;

- пунктом 8.3 договору лізингодавець залишив за собою право в односторонньому порядку збільшувати розмір лізингового платежу, не надаючи право лізингоодержувачу відмовитися;

- за умовами п.8.10 договору, лізингоодержувач не може вимагати відшкодування або зменшення платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу незалежно від причин перерви, що є порушенням норм ч.ч4, 6 ст. 762 ЦК України;

- п.8.15 - у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають;

- п.10.1 за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості та 3% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення;

- п.п. 10.1-10.13 передбачена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафів, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмету лізингу. Лізингоодержувач позбавлений можливості вимагати дострокового розірвання договору , за що передбачений штраф . Відповідач може не повертати сплачену суму комісії у випадку дострокового розірвання договору;

- п. 3.3.7 передбачене право лізингодавця розірвати договір на власний розсуд, не повідомляючи про це лізингоодержувача,

- п. 8.13 - передбачена можливість індексування розміру лізингової плати, однак не передбачена можливість лізингоодержувача відмовитись від договору в разі значного збільшення ціни;

- за п.п.5.4 та 7.3 лізингоодержувач несе всю відповідальність, повязану з експлуатацією та володінням відповідачем предметом лізингу, в той час як страхування предмету здійснюється за рахунок споживача на користь лізингодавця.

Таким чином , положення договору є несправедливими, бо встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лізингоодержувача, усувають відповідальність лізингодавця ( розділ 10 договору), відсутнє право споживача дострокового розірвання договору за що передбачені штрафи та можливість не повертати комісію за організацію договору (п.п. 10.11, 10.12 договору).

Отже, сплачений лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця платіж в сумі 30000 грн. є комісією за організацію та оформлення договору , що у будь-якому випадку не підлягає поверненню за умовами договору.

За дострокову сплату лізингових платежів передбачено накладення штрафу в розмірі 10 % від суми дострокового погашення ( п.8.14).

Відповідно до п. 8.15 договору, у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди або акту коригування вартості предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати договір, повернути предмет лізингу, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Щодо умови передачі предмету лізингу , то згідно пункту 1.7 договору, трактор передається у користування позивача не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення даного договору в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісії за передачу трактора в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору , яка розраховується як: а)комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору та становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу.

Згідно з пунктом 8.2.3 договору, лізингоодержувач зобовязаний сплатити другий лізинговий платіж, який складається з: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

Передбачені пунктами 1.7 та 8.2.1, 8.2.3. зазначеного договору зобовязання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору , комісію за передачу предмета лізингу, комісію за супроводження договору виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними, у звязку з чим вказані положення договору є несправедливими.

Аналізуючи вказані положення спірного договору, що є несправедливими, а відтак недійсними, суд вважає, що їх зміна призведе до необхідності зміни інших умов договору, що суттєво змінить зміст всього договору, а тому договір є недійсним в цілому відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, суд враховує, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» не має ліцензії на здійснення фінансових послуг, повязаних із залученням фінансових активів від фізичних осіб.

Представником відповідача зазначено, що ТОВ не є фінансовою установою, має ліцензію на здійснення такого виду діяльності, як фінансовий лізинг.

Однак, згідно п. 4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Згідно ч.1 статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, зазначено, що виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Зачастиною першою статті 220 ЦК України , у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.Встановлено, що договір фінансового лізингу від 13 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

На підставі викладеного, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про визнання договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі , - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути грошовий платіж комісію за організацію та оформлення договору, вчинений позивачем на виконання умов оспорюваного договору.

Згідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Керуючись ст.ст .203, 215, 216,227, 806 - 808 ЦК України,ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне

регулювання ринків фінансових послуг» ст. ст. 3, 10, 15, 60,212, 214-215 ЦПК України,суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним задовольнити повністю .

Визнати договір фінансового лізингу за № 010377 від 13 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» , розташованого в м. Київі, вул.. Щорса, 31, р/р 3 в ПАТ « ОСОБА_3 Аваль» ,МФО 38085, на користь ОСОБА_1, що мешкає в с. Новостепанівка Олександрівського району Донецької області, вул. Молодіжна,8, сплачену комісію за організацію та оформлення договору 30000 ( тридцять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір 551( пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок.

Рішення суду набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги , якщо скаргу не було подано.

Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Олександрівський районний суд Донецької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22 серпня 2016 року.

Суддя Ю.В.Щербак