Номер провадження: 22-ц/785/1333/16
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О.,Громіка Р.Д.

За участю секретаря Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя.

Зазначав, що з 18.06.2005р. по 06.02.2012р. перебував із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу, а саме 07.07.2011р. він придбав на своє ім'я квартиру АДРЕСА_1. Вказану квартиру він купив за кошти, які отримав від продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2, яка належала йому особисто на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Посилаючись на ці обставини та указуючи і на те, що відповідачка включила спірну квартиру в розподіл спільного майна подружжя, позивач просив суд визнати, що квартира АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю.

Відповідачка та її представник позов не визнали, зазначали, що частину грошей на придбання спірної квартири, а саме на суму 30 000 грн., надали бабуся відповідачки та її батьки, також відповідачка під час придбання спірної квартири склала нотаріальну згоду на придбання позивачем квартири, у якій зазначила, що спірна квартира придбана за спільні сумісні кошти подружжя. Також посилалися на те, що позивач не довів підстави свого позову та просили застосувати строки позовної давності.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.10.2015р. позов задоволено. Визнано, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_4

У апеляційній скарзі представник відповідачки просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачка та її представник в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що видно з поштового повідомлення. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їхнеявка не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач 05.05.2011р. продав двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка належала йому на праві власності у порядку спадкування і на виручені від іі продажу кошти придбав квартиру АДРЕСА_1, тому спірна квартира є особистою приватною власністю позивача.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції з'ясовує таки обставини: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Так, судом установлено, що сторони з 18.06.2005р. по 06.02.2012р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу, а саме 07.07.2011р. позивач придбав на своє ім'я однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

05.05.2011р., тобто за два місяці до придбання спірної квартири, позивач продав двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка належала йому особисто на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідачка та її представник не змогли спростувати доводи позивача про те, що спірну квартиру він придбав за кошти, які він отримав від продажу іншої квартири, яка належала йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, та майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд першої інстанції розглядаючи справу дійшов до помилкового висновку про те, що

позивач придбав спірну квартиру за кошти, які він отримав від реалізації квартири, що належала йому на праві власності у порядку спадкування і тому це майно є його особистою приватною власністю.

Так, пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилався на те, що грошові кошти у розмірі 25 000 грн., які він витратив на придбання спірної квартири, він одержав від продажу 05.05.2011р. належної йому на праві приватної власності двокімнатної квартири у м. Умань, яку він продав за 48 455 грн., надавши на підтвердження цього договори купівлі-продажу зазначених квартир, заяву від 07.07.20011р., заяву про виклик свідків, довідку №219 від 05.02.2015р., а/с. 2- 4.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 та її представник вказували, що спірна квартира була придбана також і за гроші відповідачки, які їй надали бабуся та батьки й тому ця квартира є їх спільним сумісним майном, яке було оформлено на позивача.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідачки заслуговують на увагу.

Так, до укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 07.07.2011р. ОСОБА_6 подала заяву приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Юшину А.Ю., в якій надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 на купівлю за гроші, набуті в період зареєстрованого шлюбу, за ціну та на умовах за його власним розсудом, квартириАДРЕСА_1.

Зміст ст. ст. 61, 63, 65 СК України, що регулюють питання здійснення та розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їй нотаріусом було роз'яснено і ОСОБА_6 сповістила нотаріуса, що з приводу придбання ОСОБА_4 вказаної квартири, майнових та інших претензій вона не має, з позовом до суду звертатися не буде.

Колегія суддів, дослідивши зміст договору купівлі-продажу та вказаної зави від 07.07.2011р., вважає, що цією заявою ОСОБА_6 підтвердила, що договір купівлі-продажу вчиняється в інтересах сім'ї і відповідає їх спільному з чоловіком волевиявленню, а тому ця квартира є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, (а. с.11-14).

Колегія суддів вважає, що позивач не надав суду переконливих доказів того, що саме за кошти від реалізації належної позивачу на праві власності квартири, яку він продав за два місяців до придбання спірної квартири, була придбана квартира АДРЕСА_1.

Також колегія суддів не погоджується і з твердженнями позивача про те, що вищевказаною заявою відповідачка підтвердила, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

За положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ч. ч. 1,2 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених ч.1 цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Ураховуючи наведене, рішення суду на підставі п.п. 2, 3, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2015 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Ф.Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік