Справа № 346/3752/15-ц
Провадження № 22-ц/779/232/2016
Головуючий у 1 інстанції П'ятковський В. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника апелянта, відповідача та її представника, представників органу опіки та піклування та прокуратури,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Служба у справах дітей Коломийської міської ради та прокурор Коломийської міжрайонної прокуратури, про виселення із житлового будинку за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку, розташованого за адресою : вул. А. Міцкевича, 96а, м. Коломия Івано-Франківської області.

29 вересня 2015 року представник позивача ОСОБА_5 подала заяву про збільшення позовних вимог, просила виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, із вказаного житлового будинку.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій посилається на неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, всупереч національного та міжнародного законодавства суд не дотримався «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи та поклав індивідуальний та надмірний тягар на окрему особу, тобто на нього.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач має з житлом тривалі та достатні звязки, адже з 2007 року вона не була зареєстрована в ньому та не проживала там, і що суд вірно зазначив про належність будинку покійним батькам позивача, проте до їх смерті відповідачка бувала в будинку лише у якості гості, а зареєстроване місце проживання її в спірному будинку відбулося вперше в 2007 році, і то не з метою її проживання в ньому. У відповідача немає та не може бути жодних тривалих відносин з житлом, оскільки вона в ньому постійно ніколи не проживала, так як до 18 років вони проживали у гуртожитку, де і були зареєстровані, потім вона весь час проживала то в ІНФОРМАЦІЯ_3, то винаймала житло.

Апелянт звертає увагу на те, що особисте житло у відповідача є, та вона безперешкодно може зареєструвати там своє та своєї дочки місце проживання, тому порушень прав дитини на які посилається суд першої інстанції немає. Проте судом не надано належної оцінки тому, що відповідач має у власності будинок, який вона прийняла у спадщину, тому він їй належить, незважаючи на те, що не оформлений на неї.

Також апелянт зазначив, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки в даній ситуації є порушення громадської поведінки відповідачем та порушення права власності позивача.

Просив рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із житлового будинку за адресою : вул. А. Міцкевича, 96а, м. Коломия Івано-Франківської області.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала, відповідач та її представник не визнали, прокурор та представник органу опіки та піклування вважають скаргу необґрунтованою та заперечували щодо виселення дитини.

Вислухавши представника апелянта, відповідача та її представника, представника органу опіки та піклування, прокурора, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги з таких підстав.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За приписами ст.ст. 10, 11 та 60 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України , доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що у власності позивача знаходиться житловий будинок у м. Коломия, вул. А. Міцкевича, 96а, Івано-Франківської області. Наведене підтверджується даними рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2004 року та даними витягу з реєстрації права власності на нерухоме майно №6885815 від 31 березня 2005 року.

З довідки Комунального підприємства «Житлоінфоцентр» від 15 липня 2015 року вбачається, що крім позивача у зазначеному будинку зареєстровані його син ОСОБА_6, дочка ОСОБА_3 та дві онуки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, які обоє є дітьми відповідача.

Також судом встановлено, що відповідачі по справі не проживають у спірному житлі протягом останніх чотирьох місяців через несприятливу психологічну атмосферу у сімї, постійні сварки і скандали між членами родини, які стали виникати з початку 2015 року. Однак остання зберігає у спірному житлі особисті речі та систематично приходить в будинок. Це не заперечується сторонами у судовому засіданні.

Суд зазначив, що сторонами надано ряд документів на підтвердження звернення їх до правоохоронних органів, змістом яких є скарги одні на одних, та інших членів родини, а результатом винесення їм офіційних попереджень про недопустимість антигромадської поведінки, проведення з ними відповідної профілактичної бесіди та складення адміністративних протоколів : на сина позивача ОСОБА_6 та співмешканця відповідача ОСОБА_8 у січні 2015 року та відповідача ОСОБА_3 у травні 2015 року. Дані письмові звернення ОСОБА_6 та неповнолітньої ОСОБА_7 лягли в основу негативних характеристик відповідача ОСОБА_3 та її співмешканця ОСОБА_8, що містяться у матеріалах справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. 116 Житлового кодексу України, дійшовши висновку, що у відповідача з житлом наявні тривалі звязки, цей будинок належав її дідові і бабі, вона у ньому народилася, неможливість проживання у житлі викликана несприятливою психологічною атмосферою у сімї. Антигромадська поведінка відповідача, на яку посилається позивач, та факти пошкодження і руйнування спірного житла, як імперативні умови для виселення особи, не підтверджені матеріалами справи. Одноразове притягнення до адміністративної відповідальності відповідача за акт психологічного насильства в сімї, тим більше не за дії проти позивача, не свідчить про антигромадську поведінку останньої та порушення нею правил співжиття. І, навпаки, факт притягнення до адміністративної відповідальності брата відповідача ОСОБА_6, вказує на наявність конфлікту у сімї.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316, 317, 319, 386 ЦК України, а також ст. 116 Житлового кодексу України, повязуючи підстави виселення відповідача разом з дитиною з тим, що систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку полягає у створенні з вини відповідача ОСОБА_3 конфліктних ситуацій з іншими членами сімї.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені норми Конституції України та Цивільного Кодексу України є загальними, які гарантують можливість власнику майна захистити свої права та інтереси. Спеціальною нормою, яка регулює правові відносини, які склалися між сторонами, є ст. 116 ЖК України. Отже, вирішуючи даний спір, застосуванню підлягає, крім норм загальних, положення норми спеціальної, якою передбачено умови, які можуть бути підставою для виселення особи з житлового приміщення, а саме якщо особа систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. У такому випадку ця особа (особи) можуть бути виселені із житла без надання іншого жилого приміщення.

Тобто виселення, у розумінні ст. 116 ЖК України є санкцією за скоєні правопорушення. І до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу.

Із матеріалів справи, які стосуються поведінки саме відповідача ОСОБА_3, виходить, що за результатами розгляду заяви члена сімї ОСОБА_6 (брата відповідача) від 24.04.2015р. щодо відповідача ОСОБА_9 складався протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. (а.с.9) Відповідач у судовому засіданні не заперечувала факт притягнення її до адміністративної відповідальності. А 14.07.2015р. відповідно до висновку про результати звернення ОСОБА_6 винесено попередження як ОСОБА_3, так і ОСОБА_6 про недопущення антигромадської поведінки у майбутньому.

Отже, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази про систематичне порушення правил співжиття відповідачем після винесення попередження, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду. Ніяких нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та могли б вплинути на рішення, не надано і апеляційному суду.

На підставі вищевикладеного судова колегія приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_10

ОСОБА_11