У Х В А Л А

21 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 11 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа - ОСОБА_5, про визнання припиненим зобов'язання за договором поруки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено, визнано припиненими зобов'язання за договором поруки від 26 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 на забезпечення кредитного договору від 26 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 11 березня 2016 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволені позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Волинської області від 11 березня 2016 року залишено без змін.

У вересні 2016 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 11 березня 2016 року посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини першої статті 559 ЦК України та статей 47, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх вимог заявниця надала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року та постанову Вищого господарського суду України від 17 лютого 2016 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, яку просить переглянути заявниця, суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову. При цьому, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки зміна умов основного зобов'язання за кредитним договором здійснена за згодою поручителя, тому відсутні підстави для припинення договору поруки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій, які визнали поруку припиненою, зазначивши, що банком не доведено повідомлення у встановленому законодавством порядку поручителя про збільшення процентної ставки за користування кредитом.

У судовому рішенні, наданому заявницею на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Вищий господарський суд України в постанові від 17 лютого 2016 року зазначив про те, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що позовну заяву підписано не поважною посадовою особою позивача або його поважним представником, дійшли обґрунтованого висновку про залишення зазначеної позовної заяви без розгляду.

Норми матеріального права, закріплені у статтях 47, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладі фізичних осіб», які були застосовані судом касаційної інстанції при постановленні постанови від 17 лютого 2016 року, не застосовувались судом касаційної інстанції до спірних правовідносин.

Ураховуючи наведене, підстава для перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 47, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладі фізичних осіб», відсутня.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа - ОСОБА_5, про визнання припиненим зобов'язання за договором поруки за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 11 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук