Справа № 367/3572/15-ц Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/3758/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 46 03.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської областіна рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, третя особа Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсним рішення ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки на користь держави,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що в ході перевірки дотримання вимог земельного законодавства прокуратурою виявлено факт порушення Гостомельською селищною радою Київської області вимог закону при виділенні громадянам земельних ділянок. Посилався, що рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року було затверджено проект землеустрою та передано безоплатно у власність відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1. На підставі даного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (кадастровий номер НОМЕР_2).

Вказував, що передача у власність ОСОБА_3 земельної ділянки відбулася з порушенням низки вимог чинного законодавста. Зокрема надана відповідачу ділянка перебуває за межами сел.Гостомель, яке не має генерального плану, а отже селищна рада не мала права нею розпоряджатися, перевищивши свої повноваження. Крім того, спірна ділянка відповідно до рішення РМ УРСР № 673 від 20 червня 1956 року відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебуває у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», що стверджується проектом організації лісового господарства і планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (квартал НОМЕР_3). Отже, дана ділянка лісового фонду передана у власність ОСОБА_3 без її вилучення у встановленому порядку у КП «Святошинське лісопаркове господарство» та без зміни її цільового призначення. Посилався, що спірна земельна ділянка наразі є територією національного природного парку «Голосіївський» і відноситься до земель природно-заповідного фонду, право розпорядженя якими має лише КМ України.

У зв'язку з наведеним, просив визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1, визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 з кадастровим номером НОМЕР_2 та витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі КМ України вказану ділянку, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2016 року у задоволенні позову прокурора відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги заоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема зазначає, що суд невірно застосував при вирішенні спору строк позовної давності, обмеживши КМ України на захист права державної власності на землю. Крім того, судом відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності без визначення чи порушені оспорюваними рішеннями ради права особи КМ України, в інтересах якої прокурором подано позов, тобто не встановлено наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора по суті.

В суді апеляційної інстанції прокурор подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області як незаконне.

Представник Гостомельської селищної ради Київської області в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідач ОСОБА_3, який відбуває покарання у Черкаській ВК № 6, належним чином повідомлений про час розгляду справи через адміністрацію ВК, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, його неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва і обслуговування будинку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1. На підставі даного рішення ОСОБА_3 14 травня 2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

Також судом встановлено, що на час передачі Гостомельською селищною радою спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3, ця ділянка відносилася до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебувала у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство». Відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування спірна ділянка знаходилась у кварталі НОМЕР_3 Київського лісництва.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що хоча спірна земельна ділянка отримана у власність ОСОБА_3 із порушенням вимог закону із земель лісового фонду, проте позовні вимоги задоволенню не підлягають, поскільки прокурором пропущено строк позовної давності.

При цьому суд виходив з того, що за захистом прав держави прокурор звернувся у червні 2015 року, в той же час про порушення закону при передачі ділянки у власність відповідача прокуратура дізналася не під час проведення перевірки у травні 2014 року, як стверджує прокуррор, а значно раніше - у 2010-2011 роках, коли Гостомельська селищна рада направляла до прокуратури для вивчення документи щодо виділення ділянок в АДРЕСА_1

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч.2 ст.45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст.46 ЦПК України, за змістом якої прокурор має процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої він діє, за винятком права укладати мирову угоду.

Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи прокурором, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 27 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, де Верховний Суд України вказав, що ураховуючи, пред'явлення прокурором позову в інтересах держави в особі Держсільгоспінспекції, суди не з'ясували, коли саме Держсільгоспінспекція довідалася або могла довідатися про порушення її права, тобто, коли почався перебіг позовної давності.

Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд не врахував наведене та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки, а не з моменту коли саме Кабінет Міністрів України, в інтересах якого подано позов, довідався чи міг довідатися про порушення свого права на розпорядження землями лісового фонду.

Крім того, вирішуючи спір суд, допустив порушення норм процесуального права, зокрема ст.215 ЦПК України.

Так, обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними рішення і державного акта, прокурор крім посилань на належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, вказував, що надана відповідачу ділянка перебуває за межами сел.Гостомель, яке на 2010 рік не мало генерального плану, а отже селищна рада не мала права нею розпоряджатися, перевищивши свої повноваження. Вказана підстава позову є самостійною підставою і потребували з'ясування і вирішення судом першої інстанції.

Суд вказаним доводам прокурора оцінки взагалі не дав та не встановив обставин, на які той посилався як на підставу позову.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 ЗК України, в редакції яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ч.5 ст. 116 ЗК України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Стаття 19 ЗК України визначає категорії земель України за їх цільовим призначенням, серед яких встановлена категорія землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до ст.55 ЗК України та ст.5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст.56 ЗК України та ст.7 ЛК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Згідно ст.8 ЛК України удержавній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.17 ЛК України право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно п.5 Прикінцевих положень ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 та 4 ст.20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади і місцевого самоврядування про надання земельних ділянок ; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Відповідно до п.5 ст.27 ЛК України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно п.г) ч. 3 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Судом встановлено, що передана у власність відповідача ОСОБА_3 земельна ділянка відносяться до категорії земель лісогосподарського призначення, що стверджується планово-картографічними матеріали лісовпорядкування, якими є планшети №№ 1 та 4, карта-схема поділу лісів за категоріями Святошинського лісопаркового господарства, викопіювання з проекту формування і встановлення меж Гостомельської селищної радиі знаходиться в межах земель, переданих у постійне користування КП «Святошинське лісопаркове господарство» - квартал НОМЕР_3 Київського лісництва.

Вказана спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку не вилучалася у КП «Святошинське лісопаркове господарство», не змінювалося її цільове призначення, а відтак рішення Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року про передачу ділянки у власність відповідача та видачу йому державного акту на право власності на земельну ділянку суперечить вимогам закону та порушує права держави, які підлягають до захисту.

Крім того, судом встановлено, що оспорюване прокурором рішення прийняте Гостомельською селишною радою із перевищенням повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст.173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до ч.2 ст.174 ЗК України рішення про встановлення, зміну меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад. Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які не входять до складу відповідного району, або у разі, якщо районна рада не утворена, приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням відповідних сільських, селищних рад.

Згідно ст.176 ЗК України межі адміністративно-територіальних одиниць посвідчуються державним актом України.

Відповідно до ч.12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Судом встановлено, що на час передачі Гостомельською селищною радою у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки межі селища Гостомель Київської області у встановленому законом порядку не установлювалися, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, державний акт, який би визначав межі селища, та генеральний план населеного пункту відсутні.

Наведене у свою чергу свідчить про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та та порушення прав держави, які підлягають до захисту.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14 (а також ряді аналогічних справ за позовами прокурора м.Ірпінь до Коцюбинської селищної ради про визнання недійсним рішення), згідно якої, встановивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання громадянину земельної ділянки затвердженої у встановленому законом порядку документації, яка б встановлювала межі селища, суд на підставі ст.ст.116, 122, ч. 1 ст. 155, п. 12 Перехідних положень ЗК України, дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту та недійсності такого рішення селищної ради.

Згідно чч.ч.1 і 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянко. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як зазначено в ч.1 ст.393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З огляду на встановлені обставини справи та приписи закону колегія суддів визнаєнезаконним і скасовує оспорюване рішення Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року та визнає недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, виданий на ім'я ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 кадастровий номер НОМЕР_2.

Також, враховуючи, що відповідач ОСОБА_4 незаконно володіє спірною земельною ділянкою площею 0,1000 га, колегія суддів відповідно до приписів ст.ст.387 ЦК України вважає за необхідне витребувати із незаконного володіння останнього на користь держави в особі КМ України спірну земельну ділянку.

Колегія суддів не знаходить підстав для застосування строку позовної давності про що заявлено відповідачем Гостомельською селищною радою, поскільки як вище вказувалося у в разі пред'явлення позову прокуррором в інтересах певної особи, відлік позовної давності обчислюється з моменту коли особа, в інтересах якої подано позов довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Селищна рада не надала доказів, що КМ України, в інтересах якого пред'явлено прокурором позов і який згідно ст.149 ЗК України наділений правом розпорядження землями лісогосподарського призначення, у 2010 чи 2011 роках довідався про порушення свого права на розпорядження землями лісосгосподарського призначення.

Зокрема відсутні докази, що КМ України повідомлявся про виділення відповідачу спірної ділянки, що запитувалася його згода на це, чи що направлялися копії рішень тощо.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської областізадоволити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов першого заступника прокурора Київської областізадоволити.

Визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області № 1298-50-V від 11 березня 2010 року щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_2

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер НОМЕР_2, серія НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_3.

Витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000 га кадастровий номер НОМЕР_2.

Стягнути із Гостомельської селищної ради Київської області та ОСОБА_3 з кожного судовий збір в розмірі 267 гривень 96 коп. на користь прокуратури Київської області.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: