Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1899/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

21.09.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Кіселика С.А., Суровицької Л.В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В.В.

за участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності.

Зазначало, що 18 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого останньому надано грошові кошти в сумі 22680 доларів США на строк до 16 лютого 2018 року зі сплатою 13,9% річних.

18 лютого 2008 року з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачем укладено договір іпотеки б/н, відповідно до якого банку передано в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 2007 року.

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Відповідач своїх зобовязань за кредитним договором не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 800951 грн. 58 коп., з яких: тіло кредиту 401394 грн. 03 коп., відсотки 399557 грн. 56 коп.

Просило в рахунок погашення заборгованості в розмірі 800951 грн. 58 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на зазначену квартиру.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Суд дійшов висновку, що оскільки кредит видано в іноземній валюті, відповідач зареєстрований та проживає в квартирі, яка є предметом іпотеки, відомості про наявність у нього іншого житла відсутні, на дані правовідносини поширюється дія мораторію, що є підставою для відмови в позові. Крім того, позивач не надав доказів щодо підстав та розміру відступлення права вимоги, розміру заборгованості та оцінки предмету іпотеки, відомостей про отримання відповідачем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що обовязкове повідомлення відповідача у відповідності до ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку» у не менш ніж 30 денний строк та звернення стягнення на предмет іпотеки стосується лише позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. Також судом не враховано, що мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути мотивом для відмови в позові.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржуване судове рішення таким вимогам не відповідає.

Зокрема, суд безпідставно відмовив в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Отже, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що з набуттям чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 09 вересня 2015 року у справі №6-483 цс 15, яку суд відповідно до ст.360-7 ЦПК України мав врахувати при застосуванні цієї норми права, мотиви відступлення від правової позиції суд не навів.

Як встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_2, 18 лютого 2008 року укладено договір про надання споживчого кредиту № 00, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 22680 дол. США зі сплатою 13,9 % річних на строк по 16 лютого 2018 року для особистих потреб (а.с.8-19).

В забезпечення зобовязання за зазначеним кредитним договором банком прийнято в іпотеку трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується п.2.1 кредитного договору та нотаріально посвідченим іпотечним договором від 18 лютого 2008 року (а.с.22-25).

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с.34-35).

В додатку до зазначеного договору купівлі-продажу (перелік прав вимоги за кредитами) зазначається кредитний договір № 00 з позичальником ОСОБА_2., загальний розмір грошового зобовязання 20680 дол.США, фактичний розмір невиконаного грошового зобовязання за кредитним договором у гривневому еквіваленті станом на 16 грудня 2011 року 182849 грн.66 коп. (а.с.36).

10 серпня 2015 року здано на пошту лист-вимогу від 07 серпня 2015 року ОСОБА_2 про наявність станом на 28 липня 2015 року загальної заборгованості за кредитним договором в сумі 36304,12 дол. США та запропоновано в строки, передбачені законодавством та кредитним договором сплатити прострочену заборгованість, а в разі незадоволення цієї вимоги банк буде захищати свої майнові права шляхом позасудового врегулювання спору або зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості. На підставі ст.35 Закону України "Про іпотеку" банк вимагав в 30-денний строк виконати зобовязання, лист відправлено без повідомлення про вручення (а.с.30-31). Суд встановив, що повідомлення про вручення іпотекодавцю листа-вимоги відсутнє. З позовом до суду банк звернувся в серпні 2015 року (а.с.46-47).

Як зазначив банк станом на 28 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 36304,12 доларів США, яка складається з :

тіла кредиту 18193,68 дол. США, з них прострочена заборгованість за тілом кредиту 12334,68 дол.;

відсотків 18110,44 дол. США, з них прострочена заборгованість за відсотками 13102,22 дол.США, розмір заборгованості в національній валюті становить 800951 грн. 58 коп. (а.с.29) .

Детальний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 29 липня 2016 року (після ухвалення рішення суду першої інстанції) надано до суду апеляційної інстанції (а.с.117-119).

За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Одним із видів застави нерухомого майна є іпотека. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання боржником основного зобовязання, іпотекодержатель, як зазначено у ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в позасудовому порядку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Укладеним між сторонами іпотечним договором (п.4.2) передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставах: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до Закону України «Про іпотеку» (п.4.5). Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя, здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до Закону України «Про іпотеку» (п.4.6).

Розділ 5 іпотечного договору має відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, згоду іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, позасудовий порядок набуття іпотекодержателем права власності. Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в повідомленні зазначається який із способів задоволення вимог іпотеко держателя, що передбачені Законом , застосовується іпотекодаржателем для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (п.5.2,5.3).

Відомості, що за зверненням банку орган реєстрації на підставі іпотечного договору відмовив в реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, позивачем не надано.

Виходячи із того, що способом судового вирішення спору є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього предмета з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки (ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку»), а позивач звернувся до суду із вимогою про застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, то колегія суддів приходить до висновку про відмову в позові банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судом, у п.38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якому розяснено, що у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобовязання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а також в ухваліВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року (а.с.178).

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання є недійсними, тобто наслідки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду або в позасудовому порядку є різними.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність.

Відповідач згоди на визнання в судовому порядку права власності за позивачем на іпотечне майно не надав, а задоволення за рішенням суду передбаченого договором та законом позасудового визнання права власності на предмет іпотеки виключатиме застосування ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» та порушує, як умови укладеного між сторонами договору, так і права відповідача.

Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та відмова в позові про визнання права власності на іпотечне майно не перешкоджає банку звернутися з позовом до суду відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» або вирішити питання про визнання права власності на іпотечне майно в позасудовому порядку.

Та обставина, що питання про передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателя може бути врегульоване тільки у позасудовому порядку випливає також з п.57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, в якому зазначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу), тобто для проведення державної реєстрації переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем не вимагається.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з порушенням норм матеріального права, та ухвалення нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року. В позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: С.А.Кіселик

ОСОБА_3