Справа № 473/4687/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"01" лютого 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В., при секретарі Заблоцькій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вознесенської міської ради Миколаївської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області, про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що на підставі договору дарування від 25 січня 2003 року вона набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1, який до цього належав ОСОБА_2

Водночас будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0417 га., призначеній для його обслуговування.

Право власності щодо ділянки зареєстроване за колишнім власником будинку - ОСОБА_3 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_2).

Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), а тому ОСОБА_1 просила визнати її власником спірної земельної ділянки в судовому порядку.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не з'явилися, проте останній надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача - Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явилися, проте надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають повністю.

Представник третьої особи - Управління Держгеокадастру в судове засідання не з'явилася, проте надіслала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишила на розсуд суду.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі вищевказаних осіб, оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позову з підстав, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки визнання відповідачами позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому судом встановлено, що на підставі договору дарування від 25 січня 2003 року, реєстр. №86 ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1, який до цього належав ОСОБА_2

Водночас будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0417 га., призначеній для його обслуговування.

Право власності щодо ділянки зареєстроване за колишнім власником будинку - ОСОБА_3 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_2).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Чинний на час виникнення спірних правовідносин Цивільний кодекс України 1963 року не містив положень, які б аналогічним чином або по іншому регулювали вказані відносини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. ґ п. 18 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» після 31 грудня 2001 року (і до 01 січня 2004 року) при набутті особою у власність будинку, будівлі, споруди право власності на земельну ділянку або її частину, на якій розміщені будівлі або яка необхідна для їх обслуговування могло переходити до набувача відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

Згідно з цими ж роз'ясненнями до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року N 1702-VI.

Водночас 11 лютого 2015 року Верховним Судом України було винесено постанову по справі №6-2цс15.

В цій постанові Верховний Суд висловив наступну правову позицію.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Вказаний висновок Верховного Суду України в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За встановлених обставин суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вознесенської міської ради Миколаївської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області, про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку, площею 0,0417 гектарів, розташовану в АДРЕСА_1, призначену для обслуговування житлового будинку, що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 26 жовтня 1993 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1790.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : О.В.Вуїв