Справа № 466/3001/15 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/3658/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 березня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, з участю третіх осіб Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту Державної будівельної інспекції у Львівській області про зобовязання ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :07:002:0104, яка належить їй на праві приватної власності відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯД №485283 і знаходиться у м. Львові по вул. Акацієвій,21; не чинити перешкод у відновленні огорожі по межі відповідно до державного акта про право власності на землю та проходить між точками Б та В; зобовязання ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 від самочинно прибудованої веранди до будинку №17а по вул. Акацієвій в м. Львові шляхом її знесення, а у випадку невиконання рішення суду протягом строку, наданого на добровільне виконання, примусово знести самовільно встановлену веранду, з послідуючим стягнення витрат за рахунок ОСОБА_4; зобовязання ОСОБА_4 забрати із земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 старий автомобіль, будівельні матеріали, блоки, цеглу, щебінь будівельне сміття, самовільно побудовані та встановлені клітки для птахів та кролів, шнури для білизни та заборонити ОСОБА_4 знищувати відновлену огорожу між земельними ділянками будинковолодінь №17а та №21 по вул. Акацієвій та проводити самовільне будівництво.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, зобов"язано ОСОБА_4, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :07:002:0104,яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯД №485283 і знаходиться в м. Львові по вул. Акацієвій, 21 та у відновленні огорожі по межі, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю та проходить між точками Б та В.

Зобов"язано ОСОБА_4 звільнити частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до Державного акта серія ЯД №485283 і знаходиться в м. Львові по вул. Акацієвій, 21, від самочинно прибудованої веранди до будинку № 17а по вул. Акацієвій у м. Львові, шляхом її знесення, а у випадку невиконання рішення суду протягом строку, наданого на добровільне виконання, примусово знести самовільно встановлену веранду, з послідуючим стягненням витрат за рахунок ОСОБА_4.

Зобов"язано ОСОБА_4 забрати із земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності і знаходиться в м. Львові по вул. Акацієвій, 21: старий автомобіль, будівельні матеріали-блоки, цеглу, щебень, будівельне сміття-бетон, дошки, бляху, металобрухт, самовільно побудовані та встановлені клітки для птахів, та кролів, шнури для білизни.

Заборонено ОСОБА_4 знищувати огорожу між земельними ділянками будинковолодінь № 17а та № 21 по вул. Акацієвій в м. Львові після її відновлення відповідно до правовстановлюючих документів на земельну ділянку ОСОБА_2 та проводити самовільне будівництво.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_4, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 15.06.2005 року № 632 та технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок, вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться в м. Львові по вул. Акацієвій, 17а, що розташований на земельній ділянці площею 0,1144 га. В апеляційній скарзі зазначає, що позивачка у позовній заяві покликається на підроблені документи, з приводу чого було відкрито кримінальне провадження відносно підробки свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_2, у зв"язку з тим, що житловий будинок № 21 в м. Львові по вул. Акацієвій зруйнований, в наявності ніякого спадкового майна не існувало і земельна ділянка приватизовувалася позивачем виключно з її слів. Крім цього, апелянт вказує, що суд при ухваленні рішення помилково взяв до уваги довідку управління земельних ресурсів від 11.12.2007 року № 40/01-14/2684, в якій зазначено, що відповідно до земельно - кадастрових даних, а саме рішення виконкому Львівської міської ради № 51 від 06.02.1998 року "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель м. Львова", земельна ділянка по вул. Акацієвій, 17а, площею 0,051 га знаходиться в фактичному користуванні ОСОБА_5 і при цьому частково знаходиться в межах земельної ділянки площею 0,0520 га, що є у фактичному користуванні ОСОБА_6 і розташована по вул. Акацієвій, 21, оскільки судом не з"ясовано, що ОСОБА_5 померла в 1991 року, а ОСОБА_6 померла в 1976 році ні фактично, ні практично користуватись землею не могли.З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3 щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов»язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55 Конституції України).

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Докази мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. (ст. 58 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ст. 59 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дій, які порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 чинить перешкоди позивачці в користуванні земельною ділянкою, що знаходиться у м.Львові, вул. Акацієва, 21, що належить їй на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку №21 по вул. Акацієвій в м. Львові, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 28.12.2004 року, а також є власником земельної ділянки площею 0.0504 га для обслуговування житлового будинку №21 по вул. Акацієвій у м. Львові, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЯД №485283, виданим 30.09.2009 року, кадастровий номер земельної ділянки :07:002:60104, виданого на підставі ухвали 10 сесії 5 скликання Львівської міської ради від 10.07.2008 року №2042, якою земельну ділянку площею 0,0504 га у м. Львові по вул. Акацієвій,21 передано у приватну власність ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку.

Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №485283, виданий ОСОБА_2, незаконним чи недійсним в судовому порядку не визнавався, судом не скасовувався, а відтак є чинним.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 є суміжним користувачем земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок №17а по вул. Акацієвій в м. Львові, власником якого є ОСОБА_4, земельна ділянка нею не приватизована.

Власникові належить право волоління, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК України).

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Одним із шляхів здійснення захисту прав на земельну ділянку є: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції взяв до уваги лист Державної інспекції сільського господарства у Львівській області №100068/3-21-8 від 26.12.2013 р. та акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 20.12.2013 року,складений Державним інспектором сільського господарства Державної інспекції сільського господарства у Львівській області ОСОБА_7 з виходом на місце, яким встановлено, що земельна ділянка, що належить ОСОБА_2 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 30.09.2009 року площею 0.0504 га, самовільно зайнята ОСОБА_4 та використовується нею для обслуговування житлового будинку.

Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідачка на земельній ділянці, що належить ОСОБА_2 на праві власності, зберігає автомобіль, будівельні матеріали, блоки, цеглу, щебінь, клітки для утримання кролів та птахів, прийшов до вірного висновку про задоволення позовної вимоги про зобов»язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою, яка належить їй на праві власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №485283,що знаходиться у м. Львові по вул. Акацієвій, 21, зобов»завши ОСОБА_4 забрати із земельної ділянки належні їй автомобіль, будівельні матеріали, блоки, цеглу, щебінь, клітки для утримання кролів та птахів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 уклала договір із «Центром державного земельного кадастру» для відновлення знищеної межі між будинковолодіннями сторін, але комплекс проектно пошукових робіт згідно договору завершити неможливо, оскільки суміжний землекористувач, а саме, ОСОБА_4, по вул. Акацієвій, 17 а у м.Львові, чинить фізичні перешкоди, що підтверджується листом №131 від 27.10.2015 року.

Долученими до матеріалів справи фотографіями підтверджується відсутність загорожі по межі між земельними ділянками по вул. Акацієвій, 17 а та по вул. Акацієвій, 21 у м.Львові, відновлення межі та встановлення загорожі є правом позивачки, а тому вірним є висновок суду першої інстанції про те, що чинення відповідачкою перешкод у відновленні загорожі по межі є неправомірним, порушує права позивачки, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Оцінивши вищенаведені докази,суд першої інстанції прийшов до вірного та обгунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою, що належить їй на праві приватної власності, що свідчить про порушення її прав, як власника, які підлягають судовому захисту.

У відповідності до ст.376 ЦК України, якщо самочинне будівництво порушує права інших осіб, воно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням вищенаведеної норми в поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці , власником якої є інша особа, можуть бути заявлені власником земельної ділянки, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинним будівництвом.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про усунення перешкод шляхом зобов»язання ОСОБА_4 знести самочинно збудовану веранду, позивачка посилалася на те, що веранда добудована на території земельної ділянки, належної їй на праві власності, чим порушуються її права, як власника земельної ділянки.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині зобов»язання ОСОБА_4 не чинити позивачці перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої прибудови до веранди, оскільки позивачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на порушення таким будівництвом прав ОСОБА_2, як власника земельної ділянки, на підтвердження будівництва веранди саме на території земельної ділянки, належної ОСОБА_2 на праві власності.

Поясненнями представника Шевченківської районної адміністрації ЛМР в суді першої інстанції, матеріалами справи, а саме, листом Шевеніквської районної адміністрації ЛМР № 36-3072 від 12.12.2014 р., листами Департаменту ДАБІ у Львівській області №100-6/1092-15 від 13.03.2015 р., №1013-6/1625 -15 від 10.04.2015 р., № 1013-6/3866-15 від 10.08.2015 р., листом ЛКП «Варшавське-407» №з/14 від 27.02.2015 р., фотографіями ( т.1 а.с. 74-76), підтверджується факт самочинного будівництва вернади до житлового будинку №17а по вул. Акацієвій у м.Львові.

Проаналізувавши вищезазначені документи, надані позивачкою на підтвердження підставності позовних вимог щодо знесення самочинного будівництва, і які досліджувались судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 добудувала веранду до житлового будинку №17а по вул. Акацієвій у м.Львові.

Разом з тим, в наданих позивачкою документах відсутня інформація щодо добудови ОСОБА_4 веранди на території земельної ділянки, що належить позивачці на праві власності.

А відтак, позивачка в суді першої інстанції не довела належними та допустимими доказами порушення самочинним будівництвом веранди її прав, оскільки в матеріалах справи відсутні докази будівництва веранди на території земельної ділянки ОСОБА_2, що знаходиться за адресою вул. Акацієва, 21 у м. Львові.

Твердження позивачки про те, що веранда до житлового будинку добудована на території земельної ділянки по вул. Акацієвій, 21 у м.Львові, чим порушуються її права, не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак позовні вимоги в частині зобов»язання ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 від самочинно прибудованої веранди до житлового будинку №17а по вул. Акацієвій в м. Львові шляхом її знесення, є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Нормами ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження» передбачене право на звернення до органів державної виконавчої служби за примусовим виконанням рішення суду у випадку його невиконання, передбачено порядок примусового виконання рішення суду, а відтак задоволення судом першої інстанції позовної вимоги ОСОБА_2 про примусове знесення самовільно побудованої веранди до будинку №17а по вул. Акацієвій у м.Львові з послідуючим стягненням витрат за рахунок ОСОБА_4 у випадку невиконання ОСОБА_4 рішення суду протягом строку, наданого на добровільне виконання, є безпідставним та необґрунтованим.

З врахуванням положень ст. ст. 1, 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, позовні вимоги ОСОБА_2 про заборону ОСОБА_4 знищувати загорожу між земельними ділянками будинковолодінь №17а і №21 по вул. Акацієвій у м.Львові після її відновлення відповідно до правовстановлюючих документів та проводити самочинне будівництво, не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1)неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з»ясувано обставини, що мають значення для справи; у зв»язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідністю висновків суду обставинам справи; а також у зв»язку з неправильним застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржуване ірщення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, про зобов»язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою, яка належить їй на праві власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №485283,що знаходиться у м. Львові по вул. Акацієвій, 21, зобов»завши ОСОБА_4 забрати із земельної ділянки належні їй автомобіль, будівельні матеріали, блоки, цеглу, щебінь, клітки для утримання кролів та птахів, а аткож зобов»язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у відновленні загорожі по межі відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №485283, що проходить між точками Б та В. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов»язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 користуванні земельною ділянкою, яка належить їй на праві власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №485283,що знаходиться у м. Львові по вул. Акацієвій, 21, зобов»завши ОСОБА_4 забрати із земельної ділянки належні їй автомобіль, будівельні матеріали, блоки, цеглу, щебінь, клітки для утримання кролів та птахів.

Зобов»язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у відновленні загорожі по межі відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №485283, що проходить між точками Б та В.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_8