АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/7655/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1003/К/16 суддя Ткаченко С.В.
Категорія № 33 (1) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Зубакової В.П., Михайлів Л.В.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

прокурора - Шелудько Наталі Юріївни,

представника Державної казначейської служби України - Калітвєнцевої Галини Анатоліївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, визнання факту порушення права людини, захист права недоторканості, вилучення носія інформації та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, визнання факту порушення права людини, захист права недоторканості, вилучення носія інформації та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26.08.2015 року йому подзвонив друг ОСОБА_5 і повідомив, що після закінчення судового засідання в Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу під головуванням ОСОБА_6, старший прокурор прокуратури міста Кривого Рогу Давидов С.В. поширив зібрану ним інформацію щодо позивача, а саме продемонстрував присутнім відеозапис на якому невідомі особи в цивільному намагаються проникнути в квартиру за місцем реєстрації ОСОБА_2 На відеозаписі видно, що з квартири вийшов представник позивача - ОСОБА_3, від якого вказані особи вимагали пред'явити паспорт, щоб підтвердити, що він не ОСОБА_2 Далі незнайомці увійшли до квартири сусідки та ставили їй питання: кому належить квартира, чи буває за місцем реєстрації ОСОБА_2, який у нього сімейний стан, інші конфіденційні питання, і все це вони фільмували. Вказаний відеозапис Давидов С.В. продемонстрував мінімум 4 стороннім особам, в тому числі і Горіну, щодо якого позивач подає заяви про притягнення його до кримінальної відповідальності.

10.09.2015 року ОСОБА_2 звернувся до першого заступника прокурора м. Кривого Рогу з письмовою вимогою невідкладно передати носій інформації - флешку з записом, однак прокуратурою дана вимога була проігнорована. 11.09.2015 року позивач також звернувся до в.о. начальника Криворізького міського управління ГУМВС України у Дніпропетровській області Лютого В.В. з цього приводу.

В подальшому прокурора Давидова С.В. змінила прокурор Чеботова (Ялова) Т.В., яка продовжила протиправну практику спостереження за позивачем, порушення прав людини, збору інформації та передачу її третім особам, оскільки 25.11.2015 року ОСОБА_10 оприлюднила зібрану нею і Давидовим С.В. інформацію про місце перебування позивача та про той факт, що ОСОБА_2 одружився і його слід затримувати за місцем проживання його дружини.

14 березня 2016 року (а.с. 72) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пред'явили уточнений позов та просили суд визнати дії прокуратури, що полягали в зборі, зберіганні, використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про їх персональні дані, про місце проживання ОСОБА_2 та про місце його перебування 25 та 26 серпня 2015 року протиправними і незаконними та такими, що порушують права людини, зокрема право недоторканності; визнати незаконною бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області, що полягає у не притягненні до відповідальності Давидова С.В. та ОСОБА_10 за порушення прав людини та перевищення своїх функціональних обов'язків; встановити зв'язок між протиправними діями прокуратури і моральними стражданнями позивачів; стягнути з держави Україна на їх користь моральну шкоду в розмірі по 13780 грн. кожному; вилучити носій інформації - флешку з відеозаписом і передати ОСОБА_2 на самостійне знищення.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 січня 2016 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2016 року, описки в якому виправлено ухвалами того ж суду від 18 березня 2016 року, позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задоволено частково.

Визнано дії прокуратури, що полягали у використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про персональні дані ОСОБА_2, про місце проживання, перебування 25 та 26 серпня 2015 року - протиправними, що порушують його право недоторканості, встановивши зв'язок між такими діями та моральними стражданнями ОСОБА_2

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 - 6890 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. В іншій частині позову - відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі представник відповідача прокуратури Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Зокрема, апелянт зазначає, що судом під час розгляду справи не було достовірно встановлено, чи відбувалась демонстрація відеозапису щодо розшуку працівниками міліції ОСОБА_2 та який саме запис міг демонструвати прокурор Давидов С.В.

Представник відповідача вказує, що у відповіді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу повідомлялося, що прокурор Давидов С.В. запропонував поза межами судового засідання переглянути певний відеозапис без зазначення його змісту. При цьому, у вказаній відповіді суд так і не зазначив, чи відбулася демонстрація даного відео. Також у даній відповіді суд вказував, що учасників перегляду не встановлено.

Представник прокуратури посилається на те, що наявність відеозапису, на який вказує ОСОБА_2, під час судового розгляду не встановлено.

На думку апелянта, стягуючи завдану ОСОБА_2 моральну шкоду, суд помилково посилався на ст. 1176 ЦК України та ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», оскільки у матеріалах справи відсутні дані про те, що щодо ОСОБА_2 здійснювалося незаконне кримінальне переслідування або будь-які дії, які обмежували чи порушували його права та свободи, відповідно до вказаного Закону.

Представник відповідача зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про визнання спірних дій (бездіяльності) відповідачів незаконними.

Крім того, позивачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завданих йому моральних страждань, а визначений розмір моральної шкоди саме у сумі 6890 грн., судом належним чином не обґрунтовано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Рішення суду оскаржується тільки в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2, визнання дій прокуратури, що полягали у використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про персональні дані ОСОБА_2, протиправними та такими що порушують його право недоторканості, а також стягнення моральної шкоди в розмірі 680 грн.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_11 та ОСОБА_3 сторонами не оскаржено, у зв'язку з чим, на підставі частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., згідно яких під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не перевіряє.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 189 ч 2 КК України.

Як вбачається з повідомлення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05.02.2016 року, у судовому засіданні, яке відбулося 26.08.2015 року оголошено перерву у зв'язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_2, також винесено постанову про його примусовий привід в судове засідання, яке призначено на 20.10.2015 року. У судовому засіданні відтворення відеозаписів не здійснювалося. 26 серпня 2015 року поза судовим засіданням прокурором прокуратури м. Кривого Рогу Давидовим С.В. було надано відеозапис на флеш-носії. Давидов С.В. запропонував переглянути відеозапис, заздалегідь не повідомивши про його зміст. Учасники перегляду відеозапису не встановлені, оскільки відеозапис переглядався поза судовим засіданням. Повідомити про те, де зберігається флеш-носій із відеозаписом не вбачається можливим, оскільки у суду відсутні зазначені відомості (а.с. 22).

З відповіді Криворізької місцевої прокуратури № 1 від 18.02.2016 року вбачається, що в провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу перебуває кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 189 КК України. Справа неодноразово призначалась до судового розгляду та відкладалась у зв'язку з неявкою підсудного. Також зазначено, що флеш-носій із відеозаписом вручення ОСОБА_2 повістки про виклик до суду та ознайомлення з її змістом надається стороною обвинувачення, відповідно до вимог ч. 1 ст. 136 КПК України (а.с. 28). Аналогічне посилання є у відповідях прокуратури Дніпропетровської області від 25.09.2015 року та 09.11.2015 року на звернення ОСОБА_2 (а.с. 31, 34).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 та визнаючи дії прокуратури, що полягали у використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про персональні дані ОСОБА_2, протиправними та такими що порушують його право недоторканості, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_2 щодо протиправності розповсюдження прокурором конфіденційної інформації відносно нього та наявності зв'язку між такими діями та моральними стражданнями позивача.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 32 Конституції України проголошено право людини на невтручання в її особисте життя. Крім того, не допускається збирання, зберігання, використання поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст.ст. 5, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканість, на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Закон України «Про захист персональних даних» регулює правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних.

Відповідно до статті 14 даного Закону, поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі пояснень позивача та допитаних в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійшов обґрунтованого висновку про протиправність використання та розповсюдження прокурором конфіденційної інформації відносно ОСОБА_2 без його згоди щодо його імені, прізвища та по-батькові, сімейного стану, присутності за місцем реєстрації, належності квартири та наявності зв'язку між такими діями та моральними стражданнями позивача, оскільки така інформація була використана та розповсюджена поза судовим засіданням особам, які не мають відношення до кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено наявності відеозапису, на який посилається ОСОБА_2, чи відбувалась демонстрація даного відеозапису та який саме запис міг демонструвати прокурор Давидов С.В., колегія суддів не приймає до уваги, з наступних підстав.

Частиною 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Аналогічне роз'яснення містить п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Таким чином, оскільки відповідачем прокуратурою Дніпропетровської області не спростовано посилання ОСОБА_2 про розповсюдження прокурором конфіденційної інформації відносно нього без його згоди щодо імені, прізвища та по-батькові, сімейного стану, присутності за місцем реєстрації, належності квартири, а також прокуратурою не надано ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду носій інформації, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності відеозапису та демонстрації його прокурором Давидовим С.В. у спосіб, не передбачений законом, без згоди позивача ОСОБА_2 на використання та розповсюдження зазначеної інформації.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд помилково посилався на ст. 1176 ЦК України та ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», оскільки у матеріалах справи відсутні дані про те, що щодо ОСОБА_2 здійснювалося незаконне кримінальне переслідування або будь-які дії, які обмежували чи порушували його права та свободи, відповідно до вказаного Закону, а, крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завданих йому моральних страждань, а визначений розмір моральної шкоди саме у сумі 6890 грн., судом належним чином не обґрунтовано, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вірно було зазначено судом першої інстанції, саме діями прокурора було протиправно використано та розповсюджено конфіденційну інформацію про ОСОБА_2, у зв'язку з чим, позивач у відповідності до зазначених вище положень Закону набув право на відшкодування моральної шкоди, яка визначена судом із врахуванням роз'яснень, викладених в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»

Також, колегію суддів не беруться до уваги до уваги доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до переоцінки доказів та є незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б спростували встановлені обставини справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, відповідно до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області- відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: В.П. Зубакова

Л.В. Михайлів