АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4846/16 Справа № 201/1970/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи Виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Жовтневий районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення виконкому Жовтневого району народних депутатів 16 березня 1979 року № 327 ОСОБА_6 був виданий ордер № 231 на квартиру АДРЕСА_1 на сімю з чотирьох чоловік: батько - ОСОБА_6, мати - ОСОБА_7, син - ОСОБА_5, донька - ОСОБА_2, які були зареєстрованій в спірній квартирі з моменту вселення. Після смерті батьків рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 20 жовтня 2006 року № 788 «Про переоформлення особових рахунків» на підставі заяви громадян, у звязку із смертю основного квартиронаймача, було відкрито особовий рахунок по трикімнатній квартири АДРЕСА_2 на імя ОСОБА_5 та визначено склад сімї, а саме: ОСОБА_4 племінниця, ОСОБА_3 племінник, ОСОБА_2 сестра. Всі члени сімї проживали в спірній квартирі, однак в травні 2015 року відповідач за власним бажанням зїхав зі спірної квартири, з метою утворення нової сімї, забрав свої речі та більше в квартирі не зявлявся.

Враховуючи вищезазначене, позивачі просили суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням з 30 листопада 2015 року, зобовязавши Жовтневий відділ Дніпропетровського головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року в задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Жовтневого району народних депутатів 16 березня 1979 року № 327 ОСОБА_6 був виданий ордер № 231 на квартиру АДРЕСА_3 на сімю з чотирьох чоловік: батько - ОСОБА_6, мати - ОСОБА_7, син - ОСОБА_5, донька - ОСОБА_2, які були зареєстрованій в спірній квартирі з моменту вселення.

Після смерті батьків рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 20 жовтня 2006 року № 788 «Про переоформлення особових рахунків» на підставі заяви громадян, у звязку із смертю основного квартиронаймача, було відкрито особовий рахунок по трикімнатній квартири АДРЕСА_2 на імя ОСОБА_5 та визначено склад сімї, а саме: ОСОБА_4 племінниця, ОСОБА_3 племінник, ОСОБА_2 сестра. Всі члени сімї проживали та були прописані в спірній квартирі.

В травні 2015 року відповідач переїхав зі своєю цивільною дружиною до іншого помешкання, з метою уникнення конфліктів, які останнім часом виникали між позивачами та відповідачем.

Даний факт в судовому засіданні підтвердив як відповідач так і позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3

На підтвердження факту не проживання в спірній квартирі відповідача суду надано акти від 23 грудня 2015 року та від 08 лютого 2016 року.

Відповідно до положень ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Встановлення поважності причин відсутності понад установлені законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в шестимісячний строк.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_5 втратившим право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку,суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 71, 72 ЖК України і виходив з того, що позивачами не доведено факт не проживання відповідача в спірній квартирі без поважних причин, не надано суду належних та допустимих доказів, якими саме діями відповідач порушує їх права як наймачів спірної квартир суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

В своїй апеляційній скарзі позивачі посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду та недоведеність обставин справи.

Зокрема, апелянти зазначають, що, по-перше, відповідач добровільно виселився із спірної квартири, створивши нову сімю, а, по-друге, ОСОБА_5 порушує права позивачів, маючи намір приватизувати та в подальшому продати квартиру.

Однак, колегія суддів не погоджується з такою позицією апелянтів, виходячи з аналізу вищенаведених правових норм.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України", - у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Із наявних в матеріалах справи квитанцій про сплату комунальних послуг ОСОБА_5 вбачається, що останній не втратив інтерес до спірної квартири та незважаючи на тимчасову відсутність в ній, несе витрати по утриманню даного майна.

Також, позивачами не надано жодних доказів на підтвердження викладених обставин в апеляційній скарзі щодо наміру ОСОБА_5 продажу квартири АДРЕСА_3, оскільки наявність довіреності, на яку посилаються позивачі, ще не є доказом дійсного наміру відповідача на продаж.

Будь-яких інших дій з боку ОСОБА_5 щодо вчинення перешкод у користуванні спірним майном, апелянтами надано не було.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_8