АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Цокол Л.І.
№22-ц/796/1977/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №757/7689/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- Немировської О.В.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №010079 від 10 червня 2014 року та стягнення збитків,-

В С Т А Н О В И Л А

У березні 2015 року позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору фінансового лізингу №010079 від 10 червня 2014 року та стягнення збитків.

У мотивування вимог посилався на те, що 10.06.2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» підписано Договір №010079 фінансового лізингу, згідно якого предметом лізингу є автомобіль Hyundai Tucson 2.0 AT.

Цього ж дня він сплатив відповідачу згідно договору 20 000 грн.

Даний договір підписувався ним після запевнень співробітників відповідача щодо наявності автомобіля в партнерських автосалонах, проте в подальшому він дізнався, що нові автомобілі Hyundai Tucson 2.0 AT в Україні не реалізовувалися та були відсутні в автосалонах і на складах.

Отже, ТОВ «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» запропонувало йому товар, якого не було в наявності в Україні та не пред'явила його для огляду ні в день підписання договору, ні згодом, що є порушенням п. 1 ч. 3, п. 3 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також спірний договір обмежує права споживача і містить істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема:

- п. 1.6, п. 8.3, п.8.13 підпадають під визначення несправедливих умов договору, а саме, п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- п. 3.3.1 та п.3.3.2 містять дискримінаційні умови та є несправедливими згідно п.3 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- п. 1.4 є несправедливим та суперечить ст. 808 ЦК України;

- п. 3.3.7 відповідає визначенню несправедливої умови в договорі зі споживачем згідно п. 6 ч. 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- п. 10.11 містить дискримінаційні положення та підпадає під визначення несправедливої умови договору на підставі п. 4 та п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Окрім того, виділення індивідуальної речі «автомобіль» відбувається за допомогою номера кузова (шасі), проте предмет договору автомобіль Hyundai Tucson 2.0 AT не можна вважати позначенням індивідуально визначеної речі, оскільки таких автомобілів є велика кількість.

Так як предметом договору не визначена річ з індивідуальними ознаками, а тому можна стверджувати, що зміст правочину суперечить ч. 1 ст. 807 ЦК України та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг».

З урахуванням наведеного просив суд визнати правочин - Договір №010079 фінансового лізингу, підписаний позивачем та відповідачем, 10.06.2014 року недійсним; застосувати правові наслідки недійсності правочину, а саме: прийняти рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 20 000 грн, які позивач сплатив відповідачу в рахунок Договору №010079 фінансового лізингу від 10.06.2014 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним Договір фінансового лізингу №010079 від 10 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» на користь ОСОБА_2 20 000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ТОВ «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача сплачений судовий збір у розмір 267 грн 96 коп.

Зазначає, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»), які законодавством України ставляться для чинності таких правочинів, а тому договір не може бути визнаний недійсним лише з підстав заперечення його дійсності стороною по справі.

Окрім того, суд першої інстанції в рішенні посилається, що умови фінансового лізингу є несправедливими в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», проте належним чином не вмотивовує доцільність застосування до умов договору фінансового лізингу саме конкретних вимог цієї статті Закону. Даний Закон взагалі не регулює відносини, які склалися між сторонами Договору.

Зазначає, що на думку суду відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачу товар ні в день підписання документів, ні згодом не був пред'явлений, проте судом не взято до уваги , що лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування. Позивачем сплачено лише комісію за організацію договору в розмірі 18 990 грн та частину авансового платежу в розмірі 1010 грн, а тому у відповідача й не виникло обов'язку придбати та передати предмет лізингу в користування позивачу, а отже, й не було можливості його пред'явити.

Також, на думку суду п. 1.6 Договору є несправедливим, оскільки повністю перекладає ризики по збільшенню ціни предмета лізингу на лізингоодержувача, проте при настанні обставин, які не залежать від волі сторін, ризики збільшення ціни транспортного засобу або зміни розміру обов'язкових платежів, пов'язаних із страхуванням, сплатою податків або прирівняних до них платежів та інше, несуть як лізингоодержувач, якому необхідно проводити відповідну доплату, так і лізингодавець, якому згідно договору необхідно сплатити другу половину вартості предмета лізингу, а тому твердження суду про можливість відповідача самостійно збільшувати ціну предмета є помилковим.

Посилається, що згідно рішення суду п. 1.4 Договору є несправедливим, оскільки суперечить ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, а також в договорі відсутні відомості про продавця. Однак якщо продавець і обраний лізингодавцем, то лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатації. Щодо листа офіційного представника «Хюндай Мотор Україна» в Рівненській області (ТОВ «Богдан-Авто Рівне»), то ТОВ «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» укладає договори поставки та купівлі-продажу з тими продавцями, у яких наявний конкретний товар та якомога ближче до місця проживання лізингоодержувача.

Звертає увагу й на те, що суд першої дійшов помилкового висновку, що п. 3.3.7 Договору містить несправедливу умову в розумінні п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», проте даним пунктом договору визначене право розірвати договір тільки за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору, таким чином у будь-який момент відповідач не має право розірвати договір. Разом з тим законодавством про фінансовий лізинг передбачений порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачем в односторонньому порядку.

Також зазначає, що згідно рішення суду несправедливими умовами договору є п.8.3 та п. 8.13, в яких передбачені випадки, коли платежів можуть бути змінені, а саме, у випадках не залежних від лізингодавця, проте такий висновок є помилковим, що вбачається з п. 8.15 та п. 8.8 Договору.

Не відповідає дійсності висновок суду щодо дискримінаційних положень п. 10.11 Договору, так як стягування штрафу та не повернення сплаченої комісії за організацію договору не суперечить нормам законодавства, а лише передбачає відповідальність лізингоодержувача при розірванні договору, тобто є забезпеченням виконання своїх обов'язків.

Помилковим є висновок суду першої інстанції, що предмет договору фінансового лізингу належним чином не визначений у розумінні положень Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки в договорі вказані марка, модель, характеристики типу двигуна та коробки передач предмета лізингу, які достатньо ідентифікують автомобіль як з поміж іншого асортименту продукції компанії Hyundai Motor Company, так із поміж інших транспортних засобів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 10 червня 2014 року між ОСОБА_2 та TOB «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» укладено Договір №010079 фінансового лізингу, згідно п. 1.1 якого предметом лізингу по даному договору є автомобіль Hyundai Tucson 2.0 AT (а.с. 8-21).

Відповідно Додатку №1 до Договору вартість предмета лізингу становить 189 900 грн (а.с. 23).

На виконання умов даного договору ОСОБА_2 було сплачено 20 000 грн, що підтверджується квитанцією №90-2217 від 10.06.2014 року (а.с. 27).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача і є несправедливими, та дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Такий правовий висновок зроблений у Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2766цс15.

Зокрема, згідно п. 1.4 Договору фінансового лізингу лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що п. 1.4 Договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, а в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Погоджується колегія суддів і з доводами представника позивача, що за наявних умов договору в позивача, який придбає автомобіль у відповідача, будуть відсутні правові підстави звертатися безпосередньо до продавця автомобіля за наявності дефектів товару, оскільки за умов договору він не набуде право споживача за договором купівлі-продажу автомобіля.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару (п. 1, п. 3 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Не заслуговують на увагу посилання апелянта, що оскільки позивачем сплачено лише комісію за організацію договору в розмірі 18 990 грн та частину авансового платежу в розмірі 1010 грн, тому у відповідача й не виникло обов'язку придбати та передати предмет лізингу в користування позивачу, а отже, й не було можливості його пред'явити, так як відповідачем не надано жодних гарантій наявності предмета договору в партнерських автосалонах, з якими відповідач підтримує ділові зв'язки.

Колегія суддів погоджується з доводами представника позивача в тій частині, що визначивши в договорі ціну автомобіля 189 900 грн (а.с. 23), відповідач не надав суду будь-яких доказів, що за такою ціною автомобілі були в продажі в Україні.

За п. 1.6 Договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного Договору до повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу, з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент його передачі, у такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть перераховані та встановлені в Додатковій угоді до даного Договору, яка є невід'ємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від офіційного дилера виробника.

Згідно п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Несправедливою є умова договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що ризики збільшення ціни транспортного засобу або зміни розміру обов'язкових платежів, пов'язаних із страхуванням, сплатою податків або прирівняних до них платежів та ін. разом із лізингоодержувачем несе також і лізингодавець, якому згідно договору необхідно сплатити другу половину вартості предмета лізингу, проте спірний договір таких умов не містить.

За нормами п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, є несправедливою умовою.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, п. 3.3.1 та п. 3.3.2 Договору містять дискримінаційній умови, оскільки зазначеними пунктами передбачені додаткові гарантії лише з боку лізингоодержувача, жодних гарантій з боку лізингодавця спірним Договором не передбачено.

Положеннями п. 3.3.7 Договору визначено, що розірвати даний Договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов Договору (зокрема п. 3.2 даного Договору). При цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного Договору.

Проте, спірний Договір не містить аналогічне право для лізингоодержувача, що свідчить про наявність несправедливої умови, передбаченої п.6 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, несправедливою умовою договору є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що п. 8.3 та п.8.13 Договору містять несправедливі умови в розумінні п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (несправедливими умовами договору є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору), оскільки зазначеними умовами договору передбачене право лізингодавця збільшити ціну договору в односторонньому порядку, проте не визначене право лізингоодержувача в такому випадку розірвати договору.

За умовами п. 4 та п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умовами договору є надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника).

У п. 10.11 Договору визначений розмір штрафу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем, проте умовами спірного Договору сплата штрафу у випадку розірвання Договору лізингодавцем не передбачена, а тому зазначена умова договору є несправедливою.

Згідно ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

За умовами ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Так, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона:

а) єдина у своєму роді;

б) відрізняється від інших кількома ознаками;

в) виділена із загальної маси речей даного роду (наприклад, автомобіль виділений із партії автомобілів ідентичної моделі за допомогою заводського номерного знаку).

Проте, в спірному Договорі №010079 фінансового лізингу від 10.06.2014 року предметом договору зазначено лише «автомобіль Hyundai Tucson 2.0 AT», що не дає можливості виділити даний автомобіль із партії автомобілів ідентичної моделі.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що на даний час випускаються автомобілі цієї марки, проте зі зміненим кузов, що підтверджує вище наведене.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Крім того, апеляційна скарга містить всі ті доводи, які були предметом судового розгляду і суд оцінив надані докази.

Будь-яких правових підстав для переоцінки доказів колегією суддів не встановлено.

Отже, рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді