Справа № 161/1598/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л.М.
Провадження № 22-ц/773/161/16 Категорія: 59 Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А.А.,

суддів - Антонюк К.І., Лівандовської-Кочури Т.В.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю представників відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Обєднання церков християн віри євангельської пятидесятників Волинської області Всеукраїнського обєднання союзу церков християн віри євангельської пятидесятників про визнання недійним та скасування правочину за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року,

встановила:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_3 до Обєднання церков християн віри євангельської пятидесятників Волинської області Всеукраїнського обєднання союзу церков християн віри євангельської пятидесятників.

Не погодившись із даним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, та порушення норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В ході апеляційного розгляду даної справи представники відповідача просили відхилити подану апеляційну скаргу з огляду на її безпідставність та залишити без змін рішення суду першої інстанції, вважаючи його законним і справедливим.

Заслухавши пояснення представників відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 до Обєднання церков християн віри євангельської пятидесятників Волинської області Всеукраїнського обєднання союзу церков християн віри євангельської пятидесятників про визнання недійним та скасування правочину суд першої інстанції виходив із того, що передбачені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України підстави для визнання договору пожертви нерухомого майна відсутні, і що позивачем всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України не доведено факту зловмисної домовленості представника відчужувача майна - Релігійної громади помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «Сіон» з отримувачем пожертви - Обєднанням церков християн віри євангельської пятидесятників Волинської області Всеукраїнського союзу церков християн віри євангельської пятидесятників.

Зазначені висновки суду першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів, ґрунтуються на повно, всебічно, обєктивно встановлених обставинах справи та відповідних їм нормах матеріального права.

Так, відповідно до ст.729 ЦК України, пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети. Договір про пожертву є укладеним з моменту прийняття пожертви і до нього застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 січня 2014 року між релігійною громадою помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «Сіон» в особі пастора церкви ОСОБА_4 та Обєднанням церков християн віри євангельської пятидесятників Волинської області Всеукраїнського союзу церков християн віри євангельської пятидесятників в особі голови обєднання ОСОБА_5 було укладено договір пожертви, за умовами якого пожертвувач передав у пожертву, а обдаровуваний прийняв у пожертву виставочний павільйон /А-1/ загальною площею 945,8 кв.м., реєстраційний номером нерухомого майна - 01, що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул.Глущець (Грушецького), будинок № 4. (а.с.136-139 т.1).

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 101.

Оспорюючи даний правочин позивач в обґрунтування своїх вимог покликався на те, що його було укладено від імені релігійної громади незаконно обраним пастором ОСОБА_4, який не мав на це жодних повноважень і переслідував зловмисну домовленість із Волинським обєднанням церков ХВЄП. Крім того, вищевказане приміщення відчужене релігійною громадою без згоди первісного пожертвувача ТзОВ «Центр ландшафту та озеленення». Також позивач зазначав, що у договорі пожертви вказаний неправильний кадастровий номер та розмір земельної ділянки, на якій знаходиться предмет договору.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК України); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, вищевказаний виставочний павільйон був набутий Релігійною громадою помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «Сіон» від ТзОВ «Центр ландшафту та озеленення» на підставі дублікату договору пожертви, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7 12.06.2012 року за реєстровим № 1275. Державна реєстрація права власності на виставочний павільйон /А-1/ проведена державним реєстратором, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 16 грудня 2013 року, номер запису про право власності 3873440 (а.с.43-47 т.1).

Так, згідно з п.1.2 оспорюваного договору, павільйон, який є предметом договору, розташований на земельній ділянці, площею 0,1650 га, кадастровий номер якої :11:044:007, що перебуває у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр ландшафту та озеленення».

Ідентичний за змістом пункт під № 2 міститься і в первинному договорі пожертви від 02 лютого 2011 року.

Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером :11:044:0077 розміром 0,1650 га перейшла у користування до релігійної громади церкви «Сіон» на підставі договору пожертви від 02.02.2011 року укладеного з ТзОВ «Центр ландшафту та озеленення» (а.с.43-47), а в подальшому на підставі оспорюваного правочину перейшла у користування на тих же умовах до обєднання церков ХВЄП.

Тим самим повністю спростовуються доводи позивача про те, що всупереч вимогам ст.120 ЗК України та ст.377 України договір пожертви не містить дійсного кадастрового номеру та розміру земельної ділянки.

Покликання позивача ОСОБА_3 на те, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2013 року, були скасовані рішення загальних зборів, оформлені протоколами №1 від 25 квітня 2012 року і №2 від 06 травня 2012 року, про звільнення ОСОБА_3 з посади пастора релігійної громади (а.с.26-31 т.1) не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 червня 2014 року ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2013 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд (а.с.161-163 т.1).

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 30 липня 2014 року, яке є чинним, в позові ОСОБА_3 до релігійної громади помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «Сіон», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 та інших, про скасування вищезгаданих рішень загальних зборів відмовлено (а.с. 8-10 т.2).

На підставі вищевикладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не являвся ані на момент укладення спірного договору, ані на даний час керівником (пастором) Релігійної громади помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «СІОН» («Благодать»).

Безпідставним є також обґрунтування позивачем недійсності договору пожертви тим, що ОСОБА_4 є незаконно призначеним керівником церкви, а відтак не мав права розпоряджатися майном і вчиняти правочин пожертви, так як загальні збори церкви рішення про відчуження будівлі не приймали, а тому волевиявлення релігійної громади церкви не було вільним і не відповідало її волі.

Зокрема, як убачається із копії витягу з протоколу від 22 грудня 2013 року загальних зборів членів релігійної громади церкви «Сіон» християн віри євангельської пятидесятників, на загальних зборах вирішувалось питання щодо передачі у пожертву Волинському обєднанню церков ХВЄП будівлі церкви «Сіон» за адресою вул.Глушець, 4 в м.Луцьку. При цьому пастору ОСОБА_4 було доручено оформити та нотаріально засвідчити відповідний договір (а.с.139 т.1).

Вказане рішення загальних зборів, в тому числі - їх компетенція, ґрунтується на відповідних положеннях статуту релігійної громади помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «Благодать» (пункти 3.2, 4.2., 4.2.6. статуту в редакції, чинній на момент укладення договору пожертви) (а.с.33-38 т.1).

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази фальсифікації згаданого витягу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір пожертви від імені Релігійної громади помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «СІОН» було укладено її повноважним представником пастором ОСОБА_4 на підставі відповідного рішення загальних зборів, яким чітко виражено волю релігійної громади на вчинення саме такого правочину.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності.

Розділом 2 договору пожертви передбачено, що право власності на предмет пожертви виникає у обдаровуваного в момент його прийняття та підлягає реєстрації у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а під передачею виставочного павільйону /А-1/ за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Обдаровуваний свідчить, що пожертву приймає. Прийняттям пожертви вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після нотаріального посвідчення. Сторони усвідомлюють, що цими діями підтверджується передача предмету пожертви обдаровуваному (пункти 2.1.,2.2. договору пожертви (а.с. 146, том 1).

Крім того, пунктом 1.5. даного договору передбачено, що обєднання церков ХВЄП зобовязалося використовувати майно, вказане в п.1.1. договору, лише з метою реалізації завдань і забезпечення діяльності обєднання.

Таким чином, наведені вище положення договору свідчать про те, що даний договір є реальним, спрямованим на настання обумовлених ним правових та фактичних наслідків, і відбулося його повне виконання обома сторонами.

При цьому, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем не наведено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нерухоме майно було передано у пожертву зі зміною його цільового призначення та використання, як не доведено і того, що така безоплатна передача майна була здійснена всупереч інтересам релігійної громади і являлася наслідком зловмисної домовленості представника Релігійної громади помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «СІОН» ОСОБА_4 з обєднанням церков ХВЄП.

Крім того, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2015 року, яка є чинною, провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Релігійної громади помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «Сіон» про визнання недійсними та скасування рішень загальних зборів Релігійної громади помісної церкви християн віри євангельської пятидесятників «Сіон», оформлених протоколами від 22.12.2013 року, 05.01.2014 року, 14.01.2014 року, закрито на підставі п.7 ч.1 ст.205 ЦПК України у звязку з ліквідацією даної юридичної особи.

За таких обставин справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а відтак правомірно відмовив у задоволенні вищевказаного позову.

Натомість, доводи апеляційної скарги зводяться до довільного тлумачення дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і не спростовують правових та фактичних висновків суду першої інстанції.

Безпідставними та надуманими колегія суддів вважає також включені до апеляційної скарги заперечення проти ухвал суду першої інстанції від 18.11.15 про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі, про відмову у призначенні комплексної будівельно-технічної експертизи та про відмову в задоволенні заяви про відвід головуючій у справі судді Присяжнюк Л.М., оскільки в матеріалах справі відсутні будь-які переконливі докази існування правових та фактичних підстав для задоволення таких клопотань, а тому вищевказані процесуальні рішення ухвалені судом у відповідності до норм чинного ЦПК України.

В ході апеляційного розгляду даної справи встановлено, що після подачі апеляційної скарги, а саме - 29 грудня 2015 року помер позивач у справі ОСОБА_3 і дана обставина обєктивно підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть № 182424 від 30.12.15.

З огляду на предмет та підстави заявленого ОСОБА_3 позову спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно з ч.1 ст.310 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених статтями 205 цього Кодексу.

Разом з тим, згідно з ч.2 цієї ж статті, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, виходячи із визначених ст.303 ЦПК України меж розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді