АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №640/884/15ц
Провадження №22ц/790/5285/16
Головуючий1інстанції: Сенаторов В.М.
Категорія: визнання права власності Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Перша Харківська державна нотаріальна контора, служба у справах дітей Київського району міста Харкова, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на сумісно набуте майно, -

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом. Позивач просив:

- встановити факт його проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без укладення шлюбу з 22 жовтня 2003 року;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину сумісно набутого майна, а саме:

- 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку літ.«Д-2», загальною площею 173,2 кв.м. з надвірними будівлями: гаражем літ. «Е» загальною площею 50,1 кв.м. та літньою кухнею літ. «Ж», загальною площею 47,7 кв.м., наземними та підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, розташованими на земельній ділянці, загальною площею 718,00 кв.м.,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

- 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «П-1», загальною площею 53,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «С-1», загальною площею 732,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- 1/2 частину нежитлових приміщень №10, №11 в літ. « Ж-1», загальною площею 60,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;

- 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу №1,1а,1б,1в, 2-:-5,1-го поверху, №10-:-18, 2-го поверху №20 в літ.«Б-2», загальною площею 610,4 кв.м.,1/2 частину нежитлових приміщень № 3,4, загальною площею 6,7 кв.м., в літ.«А-1», які розташовані за адресою: АДРЕСА_4;

- 1/2 частину транспортного засобу BMW ХЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску;

- 1/2 частину транспортного засобу BMW Х5 XDRІTV301, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2010 року випуску;

- 1/2 частину транспортного засобу MERCEDES - BENZ CLS350, 2008 року випуску;

- 1/2 частину грошових коштів, що складає 11460,83 гривень, розміщених на картковому рахунку НОМЕР_5, відкритому на ім'я ОСОБА_5 в АТ «ОТП Банк».

Посилався на те, що у 2003 році він познайомився з ОСОБА_5 Між ними виникла взаємна симпатія, яка з часом переросла у більш глибоке почуття і вони вирішили будувати власну сім'ю. У зв'язку з цим ОСОБА_5 покинула свого чоловіка ОСОБА_6 та в вересні 2003 року переїхала жити до позивача. 21 жовтня 2003 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано.

У подальшому він (позивач) та ОСОБА_5 стали мешкати разом в квартирі, що належала батькові останньої. Пізніше, ним та ОСОБА_5 було прийнято рішення про купілю домоволодіння і 23 березня 2004 року ОСОБА_5 придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 Вказане домоволодіння було обрано подружжям як місце мешкання їх молодої сім'ї. З метою поліпшення житлових умов, ним та ОСОБА_5 була здійснена реконструкція зазначеного будинку - фактично замість старого будинку зведено зазначений вище новий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 Реконструкція та облаштування цього будинку велися за грошові кошти, які виручив позивач від продажу двох квартир, що належали йому на праві власності. За спільною домовленістю право власності на новозбудоване домоволодіння Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 серпня 2005 року по справі № 2-36227/05 було оформлене на ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_5 народився син ОСОБА_7, батьком якого є позивач. У жовтні 2004 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх син переїхали до нового будинку. Під час спільного проживання ОСОБА_5 та позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_10.

Між ним (ОСОБА_4.) та ОСОБА_5 склалися відносини, що притаманні подружжю - вони мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, займалися вихованням дітей, допомагали один одному у веденні бізнесу, разом відпочивали.

За час спільного проживання вони за спільні кошти набули у власність наступне майно:

- у 2005 році садибний (індивідуальний) житловий будинок літ.«Д- 2», загальною площею 173,2 кв.м. з надвірними будівлями: гаражем літ. «Е» загальною площею 50,1 кв.м. та літньою кухнею літ. «Ж» загальною площею 47,7 кв.м., наземними та підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, розташованими на земельній ділянці, загальною площею 718,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яке зареєстроване 08 лютого 2006 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_5 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2005року з додатковим рішенням від 21 грудня 2005року по справі № 2 - 36227/05;

- у 2007 році - транспортний засіб ВМУ ХЗ реєстраційний номер НОМЕР_3, 2006 року випуску, зареєстрований 23 січня 2007 році за ОСОБА_8;

- у 2008 році - нежитлову будівлю літ.«П-1» загальною площею 53,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка зареєстрована 12 вересня 2008 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 08 вересня 2008 року реєстр № 1985;

- у 2008 році - нежитлову будівлю літ.«С-1» загальною площею 732,0 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_2, яка зареєстрована 15 вересня 2008 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2008 року реєстр № 6657;

- у 2008 році - нежитлові приміщення №10, №11 в літ. «Ж-1» загальною площею 60,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, зареєстровані КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 12 квітня 2008 року за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 11 квітня 2008 року реєстр № 2152;

- у 2010 році - транспортний засіб ВМW Х5 ХDRIV301 реєстраційний номер НОМЕР_2, 2010 року випуску, зареєстрований 08 грудня 2010 року за ОСОБА_5;

- у 2011 році - нежитлові приміщення підвалу № 1, 1а, 16, їв, 2-:-5,1-го поверху № 1-:-8, 10-:-18, 2-го поверху № 20 в літ. «Б-2», загальною площею 610,4 кв.м., нежитлові приміщення №3,4 за адресою: АДРЕСА_4, зареєстровані КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 12 липня 2011 року за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 11 липня 2011 року №2713;

- у 2013 році - транспортний засіб MERCEDES - BENZ 8350, 2008 року випуску, зареєстрований 27 квітня 2013 року за ОСОБА_5;

- грошові кошти у розмірі 22921,65 гривень, розміщені на картковому рахунку № НОМЕР_5, відкритому на ім'я ОСОБА_5 в АТ «ОТП Банк», що підтверджується довідкою AT «ОТП Банк» від 08 травня 2013 року вих.№707-3/377.

На придбання вищевказаного майна позивач в інтересах сім'ї позичив в AT «УкрСиббанку» грошові кошти за договором №0 від 27 липня 2007 року у розмірі 100000 доларів США, за договором № 0 від 30 серпня 2006 року в сумі 50470 доларів США.

Після смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина. У зв'язку із тим, що усе майно було зареєстроване на ім'я ОСОБА_5 Перша Харківська державна нотаріальна контора не може видати свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям без виділення частки позивача, у зв'язку із чим, він змушений звертатися до суду з даним позовом.

Відповідачі у справі є батьками ОСОБА_5, які у встановленому порядку прийняли спадщину.

Відповідачі позов не визнали. Третя особа - Служба у справах дітей Київського району міста Харкова у письмовій заяві просила прийняти рішення на розсуд суду. Третя особа - Перша Харківська Державна нотаріальна контора свого представника для участі у справі не направила.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 9 вересня 2015 року позов задоволено - встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю з 22 жовтня 2003 року; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спірного майна та право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі літ.«Т-1» загальною площею 9,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі. Посилались на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм права процесуального.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції частково скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення - відмовлено у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на наступне майно: 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «П-1», загальною площею 53,5 кв.м, літ.«Т-1», загальною площею 9,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «С-1», загальною площею 732 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; 1/2 частину нежитлових приміщень №10, №11 в літ. «Ж-1», загальною площею 60,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу №№ 1, 1а, 16, їв, 2-:-5, 1-го поверху, №10-:-18, 2-го поверху №20 в літ. «Б-2», загальною площею 610,4 кв.м; 1/2 частину нежитлових приміщень №№ 3, 4, загальною площею 6,7 кв.м, в літ. «А-1», які розташовані за адресою: АДРЕСА_4; змінено рішення суду першої інстанції в частині дати початку проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю: з 22 жовтня 2003 року на 01 січня 2004 року; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 червня 2016 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4 - рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час повторного апеляційного розгляду справи відповідачі доводи апеляційної скарги підтримали, вважали, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б були підставою для задоволення позовних вимог, а надані ним письмові докази не є доказами ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат та придбання майна в інтересах сім'ї, а свідчать про протилежне, однак суд на це уваги не звернув та не дав оцінки цим доказам. Вказують також, що допитані в судовому засіданні свідки не надали переконливих свідчень, що ОСОБА_4 проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5. Що ж до спірного майна то відповідачі стверджують, що майно на частину якого претендує позивач є власністю ОСОБА_5, придбано нею за власні кошти, оскільки ОСОБА_5 мала власний бізнес і була забезпеченою особою. Та обставина, що позивач є батьком двох дітей ОСОБА_5 ними визнається, як і те, що між їх дочкою ОСОБА_9 та ОСОБА_4 були близькі стосунки, але на їх переконання це не свідчить про існування сімейних стосунків між останніми. ОСОБА_9 бажала мати дітей та сім'ю, тому народила Єгора і Дар'ю. ОСОБА_4 створювати сім'ю с ОСОБА_5 не бажав, але батьківські обов'язки щодо дітей виконував.

Представник позивача вважала апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зазначала, що позивачем надано достатньо доказів, які підтверджують законність та обґрунтованість вимог позову, оскільки встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, презюмує виникнення у таких осіб права спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час спільного проживання.

Представник Першої Харківської Державної нотаріальної контори до суду не з'явився, належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи, направив заяву слухати справу за відсутністю представника.

Представник Служби у справах дітей Київського району м. Харкова до суду не зявився, належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи, направив заяву слухати справу за відсутністю представника, прийняти рішення на розсуд суду.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів факт спільного його проживання з ОСОБА_5, що «..відповідно тягне за собою набуття вищевказаної спільної сумісної власності, яка підлягає поділу між сторонами..». При цьому суд зазначив, що факт проживання позивача та ОСОБА_5 у спірний період часу однією сім'єю підтверджується: народженням у них двох дітей; спільним відпочинком, спільним відвідування різних заходів; веденням спільного бізнесу; спільним придбанням та наступним будівництвом спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1, де вони разом проживали, займались вихованням дітей.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи сторін, оскільки інакше буде порушено вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення.

Оскаржене рішення таким вимогам не відповідає, оскільки висновки суду є однобічними. Суд взагалі не дав оцінки доводам відповідачів, що були наведення ними в обґрунтування заперечень проти позову; встановив обставини, що мають значення для справи на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, без врахування положень ч.3 ст.212 ЦПК України щодо їх оцінки як кожного окремо, так і у взаємозв'язку у їх сукупності. Крім того, суд допустився порушень ст.11 ЦПК України щодо меж судового розгляду, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі літ.«Т-1» загальною площею 9.1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 хоча ОСОБА_4 такої вимоги не заявляв.

Враховуючи наведене, відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Так, звертаючись до суду із указаним позовом ОСОБА_4 зазначив, що метою встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 з жовтня 2003 року як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, є розподіл спільного сумісного майна, що було ними нажитого під час спільного проживання, та просив визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України (що був чинним станом на жовтень 2003 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

КпШС України не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю.

Отже, встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року не тягне за собою виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки.

За приписами ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно з ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено, що у спірний період часу (з жовтня 2003 року по день смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з іншими особами не перебували.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 трагічно загинула.

Встановлено також, що у період з 2005-2011 років ОСОБА_5 у власність було набуто рухоме та нерухоме майно, яке є спірним.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4, серед іншого, було надано письмові докази - правовстановлюючи документи на спірне майно, які були досліджені судом.

Так, матеріали справи містять копію іпотечного договору №825/4-40/9/4-058 від 19 травня 2004 року за умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ПП «Дара» (засновником якого вона була з 2001 року) житловий будинок за адресою:АДРЕСА_1, гарантуючи що ця нерухомість є її власністю і що не існує майнових вимог третіх осіб на предмет іпотеки (т.1 а.с.198-200).

З рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 серпня 2005 року вбачається, що ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на переобладнаний житловий будинок, за адресою:АДРЕСА_1, що був придбаний нею за договором купівлі-продажу від 23 березня 2004 року. За змістом судового рішення ОСОБА_5 посилалась на те, що саме нею була проведене реконструкція спірної нерухомості. Цим рішенням позов задоволено. Право приватної власності на це майно було зареєстровано за ОСОБА_5 08 лютого 2006 року (т.а.1 а.с.20-27).

Рішення суду про визнання за ОСОБА_5 права власності на реконструйований житловий будинок ОСОБА_4 в установлений законом спосіб не оскаржував, хоча не був позбавлений такої можливості.

Твердження позивача про те, що при реконструкції спірного житлового будинку для потреб сім'ї ним були витрачені особисті кошти, отримані внаслідок продажу 08 квітня 2004 року та 11 червня 2004 року двох квартир, які були його власністю, належними та допустими доказами не підтверджено. Тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

З договору купівлі-продажу спірних нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_2, що був нотаріально посвідчений 08 вересня 2008 року вбачається, що ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 придбала нежитлові будівлі літ. «П-1», загальною площею 53,5 кв.м, літ.«Т-1», загальною площею 9,1 кв.м. При цьому як Продавець так і Покупець стверджували, що на момент його укладення в зареєстрованому шлюбі не перебувають та не проживають ні з ким однією сім'єю без укладення шлюбу, про що доведено до відома як Продавця так і Покупця (п.п.4,5 договору). У п.12 сторони договору також зазначили, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, та не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Сторони договору також засвідчили, що вони діють добровільно, перебувають при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміють значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин. Право власності на придбану за цим договором нерухомість зареєстровано за ОСОБА_5 12 вересня 2008 року (т.1 а.с.28-30).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 вересня 2008 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купила нежитлову будівлю, літ. «С-1» загальною площею 732,0 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_2, яка є спірною. Сторони договору були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин та приписами ст.ст.202-204 ЦК України (т.1 а.с.31-32).

За змістом договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого нотаріально 11 квітня 2008 року ОСОБА_5, діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, придбала у ОСОБА_11 спірні нежитлові приміщення №10, №11 в літ. «Ж-1», загальною площею 60,8 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, зазначивши при цьому що набуває нерухомість за особисті кошти, не знаходячись в зареєстрованому шлюбі та не проживаючи однією сім'єю з чоловіком, що підтверджується її заявою від 11 квітня 2008 року (п.8 договору). У письмовій заяві ОСОБА_5 зазначила, що зміст ст.ст.57,59,65,74 Сімейного Кодексу України їй нотаріусом роз'яснено. Право власності на ці приміщення зареєстровано за ОСОБА_5 11 квітня 2008 року (т.1 а.с.34-35).

Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 11 липня 2011 року, ОСОБА_5 придбала у ТОВ Фірма «Контракт» спірні нежитлові приміщення підвалу №№ 1,1а,16, їв, 2-:-5, 1-го поверху, № 10-:-18, 2-го поверху №20 в літ. «Б-2», загальною площею 610,4 кв.м; №№ 3, 4, загальною площею 6,7 кв.м, в літ. «А-1», які розташовані за адресою: АДРЕСА_4. Покупець ОСОБА_5 стверджувала, що на момент укладення договору у зареєстрованому шлюбі не перебуває та не проживає ні з ким однією сім'єю без укладення шлюбу, що майно придбано за особисті кошти Покупця про що доведено до відома Продавця (п.4.3 договору). У п.7.1 договору його сторони підтвердили, що зі змістом ст.ст.60,65.74 Сімейного Кодексу ознайомлені і зміст цих норм їм зрозумілий. Право власності на придбану за цим договором нерухомість зареєстровано за ОСОБА_5 20 липня 2011 року (т.1 а.с.36-42).

Відповідно до ст.578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Згідно договору застави транспортного засобу №12349-001/07 від 05 січня 2007 року ОСОБА_5, на забезпечення її кредитних зобов'язань за договором кредиту від тієї ж дати, укладеним з АКТ «Правекс Банк» було передано спірний автомобіль BMW ХЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску. У договорі Заставодавець ОСОБА_5 ствержувала, що предмет застави є її власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя (т.1 а.с.205-207).

Згідно договору застави №0457/07/12-А від 07 грудня 2007 року ОСОБА_5 на забезпечення її кредитних зобов'язань за договором кредиту від тієї ж дати, укладеним з АКБ «Форум», було передано автомобіль марки LEXUS, реєстраційний номер НОМЕР_4, 2007 року випуску. У договорі Заставодавець ОСОБА_5 ствержувала, що предмет застави не знаходиться у спільній (сумісній) власності (т.1 а.с.210-212).

За твердженням відповідачів, яке позивачем не спростоване, в подальшому автомобіль марки LEXUS, реєстраційний номер НОМЕР_4, 2007 року випуску був ОСОБА_12 проданий та виручені від продажу кошти були витрачені останньою на придбання спірного автомобіля ВМW Х5 ХDRIV301, 2010 року випуску.

Отже матеріали справи містять письмові докази, які підтверджують той факт, що за життя ОСОБА_5 не вважала, що між нею та ОСОБА_4 склалися відносини, що притаманні подружжю. Крім того, за змістом договору купівлі-продажу від 08 вересня 2008 року, ОСОБА_4 також не вважав, що проживає з ОСОБА_5 однією сім'єю без укладення шлюбу.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За життя ОСОБА_5, ОСОБА_4 з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання за ним права власності на спільно набуте майно не звертався.

Дійсність перелічених вище правочинів, чи окремих пунктів цих договорів, ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не оспорював, хоча мав таку можливість.

Посилання представника позивача на те, що зміст перелічених вище договорів в частині невизнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 факту проживання однією сім'єю є «формальністю» та був обумовлений виключно інтересами їх бізнесу, є бездоказовим та з огляду на приписи ст.204 ЦК України не може мати правового значення.

Слід зазначити, що інакше, ніж те що прямо прописано в нотаріально посвідчених договорах, тлумачення судом окремих їх пунктів, де ОСОБА_5 стверджувала про набуття нею нерухомого майна за особисті кошти та про факт не проживання нею однією сім'єю (ні з ким), може порушувати законні права та інтереси іншої сторони за цими угодами, а тому є недопустимим.

Необхідно звернути увагу і на той факт, що спірною нерухомістю по АДРЕСА_5, ОСОБА_4 користувався на підставі договорів оренди, укладених між ним та власником цього майна ОСОБА_5, що також свідчить не на користь позиції позивача (т.1 а.с.147-151).

Надані позивачем докази жодним чином не підтверджують його доводів стосовно того, що спірні транспортні засоби були придбані ним та ОСОБА_5 за спільні кошти та в інтересах сім'ї.

Навпаки, наявні у матеріалах справи копії договорів кредиту та застави свідчать про те, що ОСОБА_5 особисто отримувала кредитні кошти для придбання автомобілів. Доказів того, що ці кредити погашалися за рахунок коштів позивача матеріали справи також не містять.

Твердження позивача про придбання спірного майна в інтересах сім'ї за рахунок кредитних коштів, отриманих ним в AT «УкрСиббанку» за договором №0 від 27 липня 2007 року у розмірі 100000 доларів США, за договором №0 від 30 серпня 2006 року в сумі 50470 доларів США є бездоказовим.

Слід зазначити, що ОСОБА_4 ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні в апеляційному суді не надав інформації стосовно придбання ним рухомого та нерухомого майна за спірний період часу на власне ім'я, хоча надання такої інформації вимагали відповідачі, і судовою колегією роз'яснювалось представнику позивача право надати такі докази на спростування доводів відповідачів, щодо придбання позивачем майна у спірний період часу на його ім'я.

Покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4 та ОСОБА_15, на які послався суд першої інстанції, не можуть бути визнані беззаперечними доказами на підтвердження факту проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім'єю в розумінні положень ст.3 Сімейного Кодексу України. Ці покази є суб'єктивним сприйняттям свідками відносин, які існували між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і входять у протиріччя з іншими дослідженими судом письмовими доказами.

Слід зазначити і те, що пославшись на покази перелічених свідків в оскаржуваному рішенні, суд взагалі не надав оцінку показам свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, які також були допитані та дали покази на користь позиції відповідачів.

Матеріали справи свідчать та не заперечується позивачем, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спірний період часу були зареєстровані за різними адресами.

На підтвердження факту сумісного проживання разом з ОСОБА_5 ОСОБА_4 послався на Довідку за підписом начальника КВПОПД і ЗН Київського району. В ній йдеться про фактичне проживання позивача з 2004 року по в'їзду АДРЕСА_1 (без реєстрації). Судова колегія вважає, що цей документ не є належним, достатнім та допустимим доказом на підтвердження факту проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім'єю в розумінні ст.3 Сімейного Кодексу України. Незрозумілим є і те, з яких джерел зазначена інформація отримана посадовою особою, яка таку довідку видала (т.1 а.с.190).

Сам по собі факт народження спільних дітей, сумісного відпочинку ОСОБА_5 та позивача, також не є достатнім доказом на підтвердження факту проживання позивача та ОСОБА_5 однією сім'єю.

Не можна вважати достатніми доказами на підтвердження вимог ОСОБА_4 і надані ним фотографії, які свідчать про близькі відносини між позивачем та його дітьми. Цей факт відповідачами не заперечується.

Не має правового значення для вирішення даного спору і та обставина, що позивач після смерті ОСОБА_5 залишився проживати по в'їзду АДРЕСА_1, адже в цьому будинку зареєстровані та проживають їх спільні діти. Відповідачі не заперечують той факт, що ОСОБА_4 і за життя ОСОБА_5 опікувався дітьми, приймав участь як у їх вихованні, так і в їх матеріальному утриманні.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК).

Таким чином, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не надав належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Оцінка наявних у справі доказів кожного окремо та в їх сукупності, дає суду підстави для висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживали однією сім'єю в розумінні ст.3 Сімейного Кодексу України - не мали взаємних обов'язків та прав, спільного бюджету. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці чи за спільні кошти. Судом встановлено, що ОСОБА_5 за життя окремо набувала право власності на спірне майно, визначаючи його особистою приватною, а не сумісною власністю, неодноразово вказуючи у нотаріально посвідчуваних договорах на те, що ні з ким однією сім'єю без укладення шлюбу не проживає. Як зазначено вище, в одному із досліджених судом правочинів про не проживання ні з ким однією сім'єю без укладення шлюбу стверджував і ОСОБА_4.

Отже, спірне майно не може бути визнане спільною сумісною власністю відповідно до ст.74 СК України.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді