У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 26 жовтня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про зняття обтяження з нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року в с т а н о в и л а: У липні 2015 року позивач звернулась до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що для забезпечення виконання договорів позики, укладених 24 грудня 2013 року та 26 грудня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на загальну суму 2 000 000 гривень, між ними було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4095 від 26 грудня 2013 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 08 серпня 2014 року відповідачем складено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до тексту якої він підтвердив повернення грошових коштів в сумі 1 000 000 гривень на виконання умов договору позики від 26 грудня 2013 року та зазначив про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_8 Того ж дня ним складено розписку про отримання від ОСОБА_8 грошових коштів у сумі 2 000 000 гривень та відсутність претензій. Оскільки відповідачем не було подано заяву про вилучення обтяження нерухомого майна відповідно до договору іпотеки із здійсненням реєстрації відомостей про припинення обтяження та вилучення відповідного запису, просила суд зобов'язати ОСОБА_7 подати нотаріусу заяву про припинення обтяження та зняття заборони про відчуження належної їй квартири АДРЕСА_2 з Державного реєстру прав на нерухоме майно. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_7 подати нотаріусу заяву про припинення обтяження та зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_6, з Державного реєстру прав на нерухоме майно за договором іпотеки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4095 від 26 грудня 2013 року. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 243 грн 60 коп. сплаченого судового збору. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 5 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_9, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності нотаріально посвідченої заяви відповідача про виконання зобов'язань третьою особою за договорами позики, вимоги про зобов'язання відповідача подати нотаріусу заяву про припинення обтяження та зняття заборони про відчуження з Державного реєстру прав на нерухоме майно є такими, що підлягають задоволенню. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задовленні позову, апеляційний суд виходив з того, що чинним законодавством не передбачений такий спосіб захисту права, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов'язання особи подати заяву до відповідного органу. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Так, способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом норми ст. 598 ЦК України припинення зобов'язання означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У зв'язку із припиненням іпотеки, яка була підставою для внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про обтяження згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає виключенню. Таким чином, виходячиіз загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку порушення права іпотекодавця на припинення зобов'язання за договором іпотеки, таке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. У зв'язку з цим є помилковим висновок апеляційного суду про те, що чинним законодавством не передбачений такий спосіб захисту права, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов'язання особи подати заяву до відповідного органу. Крім того, апеляційним судом судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року (справа № 6-20цс11). Натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. Оскільки обмежене тлумачення апеляційним судом ст. 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови позивачу у реалізації його права на судовий захист, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_9, задовольнити. Рішення апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року скасувати, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.М. Коротун О.В. Попович О