Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1285/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

6 травня 2016 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Панькевич Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_3до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення витрат на лікування та поховання,-

встановив:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Свій позов обгрунтовують тим, що 23 липня 2014 року помер їх чоловік та батько ОСОБА_4

Після його смерті вони звернулися до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини, відповідно до яких було заведено спадкову справу № 56386169. Від нотаріуса вони дізналися про те, що за два з половиною місяці до смерті, ОСОБА_4 заповів на користь ОСОБА_3 усе своє майно, яке буде належати йому на час смерті. Заповіт було посвідчено 7 травня 2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_6, занесений в реєстр за №939.

Вважають такий заповіт недійсний з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З 2012 року по день смерті заповідач був тяжко хворий, мав діагноз: рак передміхурової залози 4 стадії з наявністю метастазів у кістках. Неодноразово проходив курс променевої терапії хіміотерапевтичними препаратами. Заповіт був складений за два з половиною місяці до смерті останнього, на користь відповідачки, яка не перебувала у родинних відносинах ні з померлим, ні з родичами померлого. Останні роки ОСОБА_4 проживав окремо від позивачів.

22 січня 2013 року ОСОБА_4 була безстроково встановлена І групу інвалідності по загальному захворюванню.

Вважають, що у зв'язку з тяжкою хворобою ОСОБА_4, фізичною та психічною залежністю від обезболюючих та наркотичних препаратів, його волевиявлення не було вільним та не відповідало його дійсній волі під час складання заповіту.

Вважають, що при написанні заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій, заповіт був підписаний проти його справжньої волі, під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, так як вся спадщина - це лише квартира загальною площею 47,7 кв.м яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Відповідачка через психологічний вплив вимусила ОСОБА_4 скласти заповіт на свою користь, внаслідок тяжкої хвороби та лікування, він не міг усвідомлювати своїх дій, а також таким чином розпорядитися майном, яке їхньою спільною власністю, у зв'язку із чим вони звернулися до суду із цим позовом.

Волевиявлення, викладене у заповіті, не відповідає дійсності, що суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, де визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Після смерті рідної сестри 1 травня 2014 року ОСОБА_4 знаходився в дуже пригніченому стані. Остання стадія онкологічної хвороби супроводжується уповільненням реакції, підвищеною сугестивністю, утрудненим осмисленням ситуації, що склалася. Також больовий синдром, на тлі наростаючої ракової інтоксикації, могли вплинути на вільне волевиявлення при підписанні заповіту 7 травня 2014 року, оскільки заповідач знаходився в залежному стані від оточуючих та був підвищено переконуваним. Психічні розлади внаслідок тяжкої хвороби, позбавляла його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Обґрунтовують позов тим, що внаслідок незадовільного стану здоров'я у зв'язку з загальним захворюванням, ОСОБА_4 на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 с. 203 Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Не є актом вільного волевиявлення заповіт, який особа склала, не розуміючи значення своїх дій.

Як встановлено в ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Просили суду визнати заповіт від 7 травня 2014 року, укладений від імені ОСОБА_4, зареєстрований приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_6, занесений в реєстр за №939 недійсним та стягнути з відповідачки понесені судові витрати.

ОСОБА_3 звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення витрат на лікування та поховання.

Зустрічний позов обґрунтовує тим, що позивачі оскаржують даний заповіт на тій підставі, що ОСОБА_4, перебуваючи у шлюбі і являючись чоловіком та батьком, будучи онкохфорою і нібито обмеженодієздатною особою, перебуваючи під впливом знеболюючих медичних препаратів, заповів належну йому на праві згідно свідоцтва на право власності ? частину квартири АДРЕСА_2 відповідачці ОСОБА_3

При цьому не вказують про те, що у квітні 1998 року ОСОБА_4 полишив по причині неможливості спільного проживання свою дружину ОСОБА_2, однак шлюб офіційно не розірвав.

Після того, як він пішов з родини, вони проживали разом в її квартирі, створили нову родину, і всі знайомі вважали їх чоловіком та дружиною. Проживали разом до його смерті.

Коли він захворів вона турбувалась і переживала за стан його здоровя, доглядала, купувала за власні кошти ліки і проводила відповідні діагностичні обстеження і завжди підтримувала морально.

Байдуже ставлення жінки і дочки спонукали ОСОБА_4 нотаріально посвідчити заповіт на неї, тому що вона постійно дбала про нього, витратила на його лікування всі власні заощадження, а після виходу на пенсію змушена була працювати для того щоб купувати ліки, тому що пенсії ОСОБА_4 як інваліда 1 групи не вистачало. Після його смерті здійснила за власний кошт поховання.

З огляду на викладене, вона вимушена заявити зустрічний позов, який полягає в тому, що згідно ст.1232 ЦК України, спадкоємці ( за законом е дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_1 ) зобовязані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

ОСОБА_4, будучи з 2012 року онкохворим перебував неодноразово на стаціонарному лікуванні в Черкаській міській лікарні, Черкаському і Кіровоградському обласних онкологічних диспансерах та проходив амбулаторне лікування у КНП «Четверта міська лікарня», в результаті чого вона протягом двох років витратила всі власні заощадження у сумі до 200 000 грн.

Разом з тим, може обґрунтувати витрати на придбання ліків і обстежень тільки на загальну суму 9206 грн., що підтверджується фіскальними чеками і рахунками, не включаючи утримання і догляд.

На поховання ОСОБА_4 і поминальні обіди вона витратила 6558 грн. 81 коп., що підтверджується фіскальними чеками, накладними,рахунками і договором-замовлення.

Просила суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на її користь витрати на лікування і поховання ОСОБА_4 у сумі 15763 грн. 81 коп. та стягнути з позивачів судовий збір і судові витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких буде визначено згідно закону перед завершенням розгляду справи.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги за зустрічним позовом збільшила, просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на її користь витрати на лікування ОСОБА_4 в сумі 89736 грн., його поховання в сумі 6558 грн. 81 коп., судовий збір і судові витрати на правову допомогу адвоката в сумі 6000 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги за первинним позовом підтримала, просила їх задовольнити повністю. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_7 позовні вимоги за первинним позовом підтримали, просили їх задовольнити повністю. Проти задоволення зустрічного позову заперечували.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_8 зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити. Проти задоволення первинного позову заперечували повністю.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Як вбачається з витягу з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 липня 2008 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_1- ? частка та ОСОБА_4- ? частка. (т.1. а.12)

23 липня 2014 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СР № 239495. (т.1. а.15)

Спадщину після його смерті прийняли ОСОБА_3 (заява про прийняття спадщини надійшла 11 грудня 2014 року), ОСОБА_1 (заява про прийняття спадщини надійшла 5 серпня 2014 року), ОСОБА_2 (заява про прийняття спадщини надійшла 15 січня 2015 року) (т.2 а.100-103).

7 травня 2014 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і в загалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право за законом заповів ОСОБА_3

Цей заповіт посвідчений ОСОБА_9, приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу. Заповіт записаний зі слів ОСОБА_4 Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний ним в присутності нотаріуса о 16 год. 27 хв. Особу його встановлено, дієздатність перевірено (т.1 а.167).

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частина 1 статті 1234 ЦК України передбачає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до статті 1247 ЦК України, заповіт складаєтьсяу письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до п. 16 постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування », заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

На підставі п.18 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України, суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово- психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З акту судово-психіатричного експерта № 536 від 25 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 на момент укладання заповіту 7 травня 2014 року хронічним стійким психічним розладом, тимчасовим розладом психічної діяльності не страждав, у нього відмічалося захворювання на рак простати з метастазами в легені, лімфатичні вузли, кістки, стан після локальної променевої терапії з явищами анемії, з проявами больового синдрому і астенії, останні не досягли психотичного рівня, що при збереженні у під експертного когнітивних функцій, емоційно-вольової сфери і критичних можливостей не позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (т.1 а.222-228).

У контексті викладеного необхідно розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину встановлюється на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України N 6-131цс14 від 17 вересня 2014 року та N 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року).

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

В судовому засіданні встановлено, що на час укладання заповіту ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ «Черкаський обласний онкологічний диспансер» (з 23 квітня 2014 року по 30 травня 2015 року).

Допитана в судовому засіданні лікар цього медичного закладу ОСОБА_10 пояснила суду що ОСОБА_4 хворів давно, але наркотики приймав мало. Вона призначала йому морфін 2 рази на добу. Він приймав його з 234 квітня 2014 року. 23 квітня 2014 року о 13.00 год. 2 рази, 25 та 26 квітня 2014 року 2 рази, 27,28,29 квітня 2014 року по 1 разу, 30 квітня 1,2,3 травня 2014 року 2 рази, 4 травня 2014 року 1 раз, 5 травня 2014 року не приймав, 6 травня 2014 року 1 раз о 10.00 год. 7 травня 2014 року ОСОБА_4 взагалі морфін не приймав. ОСОБА_4 додатково приймав знеболюючі препарати та препарати які знімають судоми. Він був дуже стриманий, абсолютно адекватний, навіть не показував свого поганого настрою. Прийняття наркотичних препаратів два рази на день не викликає залежність, навіть чотири рази, наскільки їй відомо морфін викликає залежність один раз на десять тисяч при медичному обслуговуванні (т.1 а.219).

Пояснення свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_4 в день складання заповіту не приймав наркотичних засобів підтверджується також й журналом обліку наркотичних засобів КЗ «ЧООД», з якого вбачається, що ОСОБА_4 не отримував наркотичних засобів (т.2 а.129).

Допитані в судовому засіданні ОСОБА_11, ОСОБА_12 ОСОБА_13 пояснили суду, що на час перебування на лікуванні в КЗ «ЧООД» ОСОБА_4 перебував в адекватному стані, спілкувався, мав намір скласти заповіт на ОСОБА_14, з якої проживав та яка за ним доглядала (т.1 а.219).

Допитана як свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_16 та ОСОБА_2 та бачила ОСОБА_4 на наприкінці лютого 2014 року. Коли вона з ним спілкувалася він не здавався їй дивним, а лише був невеселим ( т.1 а.219).

Отже, за таких обставин суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 на момент укладання заповіту 7 травня 2014 року усвідомлював значення своїх дій та керував ними, його волевиявлення було вільним, а тому підстави для визнання заповіту недійсним відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України відсутні.

Крім того, в судовому засіданні позивачами не доведено, що заповіт був складений під психологічним тиском, під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. Оскільки в задоволені позову відмовлено відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачів судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Також не підлягає до задоволення зустрічний позов ОСОБА_3до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення витрат на лікування та поховання з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті.

Відповідні роз'яснення містяться і в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

В зустрічному позові ОСОБА_3 вказує на те, що на лікування ОСОБА_4 нею витрачено 89736 грн., а на його поховання 6558 грн. 81 коп.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

З доданих ОСОБА_3 до зустрічної позовної заяви чеків та інших платіжних документів (т.1 а.85-93) не вбачається, що витрати на лікування ОСОБА_4 в сумі 9206 грн. були понесені саме ОСОБА_3 та саме на лікування ОСОБА_4

З квитанції від 3 січня 2001 року (т.2 а.8), заявок на доставку лікарських засобів медичного призначення від 21 та 22 серпня 2012 року (т.2. а.9,10), товарно-транспортних накладних від 8 лютого 2013 року, 15 березня 2013 року (т.2. а.13,14) також не вбачається що вказані витрати були понесені саме ОСОБА_3 на лікування ОСОБА_4

З довідок від 12 січня 2016 року, яка складена ОСОБА_3 про її витрати на лікування ОСОБА_4 на суму 80170 грн. (т.2 а.77-80, 81-85) також не вбачається що ці витрати були понесені ОСОБА_3 Документи, які підтверджують вказані витрати нею суду не надані.

При цьому суд звертає увагу на те, що довідкою УДВП «Ізотоп» від 8 жовтня 2015 року підтверджується те, що ОСОБА_4 самостійно проводив оплату придбаних ним ліків 23 листопада 2012 року на суму 1235 грн., 10 липня 2013 року на суму 2470 грн., 7 лютого 2014 року на суму 8736 грн. (т.2. а.12). Як вбачається з квитанцій до прибуткових касових ордерів №3579 від 14 вересня 2012 року та №7010 від 7 червня 2013 року ОСОБА_4 за медичні послуги сплачено відповідно 1320 грн. та 1420 грн. (т.2 а.38).

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що нею були понесені витрати на лікування ОСОБА_4 в сумі 89736 грн.

Що стосується стягнення витрат на поховання ОСОБА_4, то суд вказує на наступне.

23 липня 2014 року між КП «Комбінат комунальних підприємств» та ОСОБА_3 був укладений договір-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_4 Вартість послуг становить 3925 грн.81 коп.(т.1 а.70).

Вказані кошти сплачені ОСОБА_3 23 липня 2014 року, що підтверджується чеками №6407 та 6408 (т.2 а.139).

Як вбачається з накладної від 24 липня 2014 року, ОСОБА_3 за поминальний обід сплачено 1624 грн. (т.1 а.71).

Стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.

Отже, витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язані спадкоємці у відповідності до ст. 1232 ЦК України, а відтак стягненню не підлягають.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку що ОСОБА_3 на поховання ОСОБА_4 було витрачено 3925 грн.81 коп.

Разом з тим, як вбачається з чеку від 28 липня 2014 року Пенсійним фондом України в м. Черкасах була нарахована допомога на поховання ОСОБА_4 в сумі 4629 грн. 92 коп. (т.2 а.144).

Вказана допомога була отримана ОСОБА_3, про що вона не заперечувала в судовому засіданні.

Державна допомога на поховання ОСОБА_4 в розмірі 4629 грн. 92 коп. перевищує витрати ОСОБА_3 на його поховання в сумі 3925 грн. 81 коп., у звязку з чим суд приходить до висновку що витрати ОСОБА_3 на поховання ОСОБА_4 були компенсовані за рахунок держави, а тому на позивачів не може бути покладено обовязок по їх відшкодуванню.

Крім того, суд враховує те, що ОСОБА_1, ОСОБА_2М хоча й прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4, але свідоцтво про право на спадщину не отримали, у звязку з чим не можливо визначити частку кожного із спадкоємців у спадковому майні.

Оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено, суд не вбачає підстав для стягнення з позивачів на користь відповідачки понесені нею за зустрічним позовом витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн. та судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст. 203,225,1223,1232,1233,1234,1247,1248 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 14, 60, 212, 213 ЦПК України , суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення витрат на лікування та поховання відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі в 10 денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Головуючий:

Повний текст рішення суду виготовлено 11 травня 2016 року.

Головуючий: ОСОБА_17