Справа №265/6349/16-ц
Провадження №2-о/265/596/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Ковтуненко О. В.,

за участю секретаря Сагайдак Є.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2, про встановлення факту народження особи в певний час,

заінтересована особа: Лівобережний районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, діюча від імені та в інтересах ОСОБА_1, звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною заявою, якою просить встановити факт народження дитини, ОСОБА_3, яка народилась 20 липня 2016 року у місті Донецьку, матірю якої є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка міста Амвросіївка Донецької області; для забезпечення негайного виконання рішення, для державної реєстрації народження дитини в резолютивній частині рішення вказати прізвище дитини, імя та по батькові, визначити її походження відповідно до п. 1 глави 1 розділу ІІІ «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року; допустити негайне виконання рішення.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 20 липня 2016 року у місті Донецьку заявниця народила доньку, ОСОБА_3, про що за місцем народження отримала медичне свідоцтво про народження. Проте при зверненні до органів юстиції заявниця зіткнулась із труднощами у державній реєстрації народження дитини, оскільки на час народження місто Амвросіївка є тимчасово окупованою територією і на його території немає жодного державного органу влади України, що унеможливлює отримання свідоцтва про народження дитини. Через наведені обставини, за захистом прав заявниці та прав її новонародженої дитини, вона звертається до суду з даною заявою.

Заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, діюча на підставі договору про надання правової допомоги, до зали судових засідань не прибули, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, якими заявлені вимоги підтримали.

Начальник Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_4 заявою від 28 жовтня 2016 року просила розглянути справу за відсутності представника відділу, на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України", особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно до п.7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

За даними паспорту ОСОБА_1, серія МЕ № 409666, виданого Амвросіївським РВ УМВС України в Донецькій області 22 квітня 2004 року, остання народилась 20 лютого 1987 року у місті Амвросіївка Донецької області, є громадянкою України, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підтвердження факту народження дитини заявником наданий дублікат медичного свідоцтва про народження, виданий 20 липня 2016 року медичною установою, що розташована у місті Амвросіївка Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р. Згідно із наданим свідоцтвом, в громадянки ОСОБА_1 20 липня 2016 року о 13 годині 30 хвилини народилась дівчинка; місце народження місто Амвросіївка Донецької області.

Листом начальника Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 від 25 жовтня 2016 року № 405/15.4-03-24 заявниці відмовлено у державній реєстрації народження дитини жіночої статі, народженої ОСОБА_1 на підставі наданого нею дублікату медичного свідоцтва про народження. Відмова обґрунтована тим, що форма наданого документу не відповідає формі, затвердженій наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» .

За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Проте, оцінюючи наданий заявником дублікат медичного свідоцтва про народження, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну, виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Отже, з метою захисту прав і свобод ОСОБА_1 та її новонародженої дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви в частині встановлення факту народження нею 20 липня 2016 року дитини жіночої статі. Заявник просить встановити, що цей факт відбувся у місті Донецьку, проте підстав для цього суд не вбачає, оскільки з доданих на підтвердження доводів заяви документів вбачається, що факт народження відбувся у місті Амвросіївка Донецької області.

Питання щодо походження дитини від батьків та надання дитині прізвища, імя та по батькові при розгляді справ даної категорії до компетенції суду не входить, а є компетенцією органів реєстрації актів цивільного стану при виконанні судового рішення.

Крім того, суд вважає необхідним стягнути із заявниці на користь держави судовий збір у розмірі 275,60 гривень, виходячи з наступних підстав.

До даного позову додана квитанція про сплату судового збору № 40107 від 24 жовтня 2016 року на суму 275,60 гривень.

За положенням п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зі змінами та доповненнями, відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв'язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (зі змінами)). Відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, а також платіжне доручення, яке за формою не відповідає наведеним вимогам, не можуть бути належним доказом сплати судового збору.

Пунктом 2.13.5 Інструкції користувача компютерної програми «Д-3» (версія 3.17.3.505) передбачено порядок перевірки платежів оплати (повернення) судового збору з Казначейства, згідно до якого відповідальна посадова особа суду повинна перевірити наявність в обліково-статистичній картці справи підтвердження оплати судового збору.

Так, при здійсненні перевірки підтвердження зарахування суми судового збору за квитанцією № 40107 від 24 жовтня 2016 року на суму 275,60 гривень відсутнє, а сама квитанція є копією, виготовленою з використанням технічних засобів, та не відповідає наведеним вище вимогам (не містить підпису відповідального виконавця банку, печатки установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання квитанції) отже, з урахуванням наведеного, додана до заяви квитанція не може бути прийнята судом як доказ сплати судового збору за подання даної заяви.

За наведених обставин, керуючись ст.ст. 11, 60, 88, 209, 213, 234, 235, 256 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2, про встановлення факту народження особи в певний час задовольнити частково.

Встановити факт того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка міста Амвросіївка Донецької області, громадянка України, 20 липня 2016 року в місті Амвросіївка Донецької області, Україна, народила дитину жіночої статі.

В задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Лівобережному районному у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зареєструвати народження дитини на підставі даного рішення.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь держави судовий збір у розмірі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок

Рішення в частині визнання факту народження підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області в місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя____________________