ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Демяносова М.В., Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, за касаційними скаргами представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») та ОСОБА_7 12 жовтня 2005 року було укладено кредитний договір № 24/2005/0650Фжк, за яким банк надав в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру кошти в сумі 18 900 дол. США строком повернення до 12 жовтня 2025 року.

На забезпечення виконання зобов'язання між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 12 жовтня 2005 року було укладено договір поруки № 24/2005/0650.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року в справі № 316/1555/14-ц між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 затверджено мирову угоду, за якою з відповідача стягнуто 162 480,51 грн, що станом на 10 лютого 2015 року є еквівалентом 6 512,24 доларів США.

Відповідач грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим ОСОБА_6 просив суд стягнути з ОСОБА_7 3 % річних у розмірі 4 727,51 грн, інфляційні втрати у сумі 78 315 грн та витрати на правову допомогу.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання інфляційні втрати у розмірі 2 437 грн 21 коп.

Стягнуто ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 за невиконання грошового зобов'язання три процента річних у сумі 1 268 грн 68 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 на відшкодування судових витрат пов'язаних з оплатою судового збору 511 грн 56 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 просить рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року змінити в частині часткового задоволення позовних вимог та ухвалити рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 підлягає задоволенню частково, а касаційну скаргу ОСОБА_7 слід задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що оскільки відповідач за рішенням суду повинен був сплатити на користь позивача гроші, таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Судами попередніх інстанцій установлено, що між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_7 12 жовтня 2005 року було укладено кредитний договір № 24/2005/0650Фжк, згідно з яким банк надав кредит в сумі 18 900 дол. США строком повернення до 12 жовтня 2025 року.

На забезпечення виконання зобов'язання між банком та ОСОБА_6 12 жовтня 2005 року було укладено договір поруки № 24/2005/0650.

У період дії кредитного договору відповідачем ОСОБА_7 умови договору в частині щомісячних платежів не порушувались, що підтверджується довідкою ВАТ КБ «Надра» від 16 жовтня 2014 року вих. № 1-7-15095.

ВАТ КБ «Надра» не заявляв вимог до поручителя щодо сплати заборгованості в зв'язку з невиконанням ОСОБА_7 своїх зобов'язань за кредитним договором. Доказів укладання з ОСОБА_7 договорів чи вирішення питання погашення залишку заборгованості за кредитним договором, позивачем не надав.

Позивач за власною ініціативою, здійснив погашення залишку кредиту на суму 13 024,49 дол. США, що на дату проведення платежу складало 122 272,61 грн.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року в справі № 316/1555/14-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_10, про стягнення коштів, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 затверджено мирову угоду, за якою з відповідача стягнуто 162 480,51 грн, що станом на 10 лютого 2015 року є еквівалентом 6 512,24 доларів США.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповіднодо ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у позивача зобов'язань щодо сплати заборгованості за вказаним кредитним договором не настало, а тому умов щодо застосування такого способу забезпечення зобов'язання як порука не виникло. Також, між сторонами відсутні договірні правовідносини щодо погашення залишку заборгованості за кредитним договором, а твердження позивача про здійснення платежу саме на виконання договору поруки від 12 жовтня 2005 року № 24/2005/0650 відповідно до умов ст. 528 ЦК України, є необґрунтованим.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року скасувати, рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 вересня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік