Єдиний унікальний номер 243/9676/15-ц
Провадження номер 2/243/33/2016
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

"28" січня 2016 року м. Слов'янськ

Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Чемодурової Н.О.,

при секретарі - Жмарьові П.Б.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Слов'янську в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до ОСОБА_3 На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. В даному домоволодінні зареєстрована його колишня дружина, відповідач по справі. Оскільки ОСОБА_3 з 2011 року в будинку не проживає, витрати з його утримання не несе, позивач, керуючись положеннями ст. 405 ЦК України, просив визнати її такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1.

26 жовтня 2015 року ОСОБА_3 подала до суду неодноразово уточнений в ході судового розгляду позов до ОСОБА_1, про поділ майна подружжя. На обґрунтування позову зазначила, що в період з 1998 року по 2015 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 В 2006 році вони з чоловіком придбали житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки придбане майно є спільною сумісною власністю подружжя, просить суд визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя набутим за час шлюбу з ОСОБА_1: житловий будинок загальною площею 58,6 квадратних метри, житловою площею 26,8 квадратних метри з господарськими та побутовими будовами і спорудами (літня кухня Б, сарай В, льох Г, паркан №1), розташований за адресою: АДРЕСА_1; а також земельну ділянку загальною площею 0,0444 гектарів, цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадстровий номер НОМЕР_3, яка розташована за тією ж адресою. Також просить суд поділити спільну сумісну власність подружжя, визнавши за нею право власності на ? частину цього майна.

Ухвалою суду від 09 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 об'єднані в одне провадження (а.с. 93).

В залі суду позивач ОСОБА_1 показав, що з 2011 року він припинив сумісне проживання зі своєю дружиною ОСОБА_3 В 2015 році вони розлучились. Реєстрація ОСОБА_3 в будинку спричиняє йому додаткові витрати, оскільки він один утримує будинок, не може оформити субсидію. Він не заперечує, що ОСОБА_3 є власником ? спірного майна придбаного ними в період шлюбу, однак вважає розподіл будинку недоцільним, оскільки ОСОБА_3 тривалий час проживає за межами Донецької області, будинок їй не потрібен, а для нього - це єдине житло. Просив свій позов задовольнити, не заперечував проти задоволення позову ОСОБА_3, однак, зазначив, що вважає поділ майна недоцільним.

Відповідач ОСОБА_3, повідомлена про час та дату розгляду справи, в залу суду не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, за участі представників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.139). Просила в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю. Представник відповідача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності (а.с.90) в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнав просив відмовити в його задоволенні у зв'язку з безпідставністю. Зустрічний позов просив задовольнити, на його обґрунтування додатково зазначив наступне. В період шлюбу подружжям ОСОБА_1 був придбаний не лише житловий будинок, а і земельна ділянка, права власності на яку, на відміну від будинку, не було зареєстроване. Однак, це не позбавляє сторони права зареєструвати своє право на підставі рішення суду про поділ їх майна, в разі задоволення дійсного позову.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.

Зі змісту рішення Слов'янського міськрайонного суду від 30 липня 2015 року про розірвання шлюбу вбачається, що з 27 листопада 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі. Сумісне проживання було припинене у 2010 році (а.с. 11).

Розглядаючи дійсну справу, суд виходить з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 60, 70, 71 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сторони визнають, що в період шлюбу ними був придбаний житловий будинок загальною площею 58,6 квадратних метри, житловою площею 26,8 квадратних метри з господарськими та побутовими будовами і спорудами (літня кухня Б, сарай В, льох Г, паркан №1), а також земельна ділянка для обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0444 гектарів, цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер НОМЕР_3, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 09 листопада 2015 року право власності на житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_1 (а.с.100). Відповідно до повідомлення КП «БТІ м. Слов'янськ» від 08.10.2015 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2006р. зареєстроване за ОСОБА_1.(а.с. 38). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.08.2006р. ОСОБА_1 придбав земельну ділянку для обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0444 гектарів, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 5.2. договору передбачено, що право власності у покупця на земельну ділянку виникає після одержання державного акту на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації (а.с. 172).

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 1 ст. 70 С України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи, що будь-яка інша домовленість між сторонами відсутня, кожному з подружжя в спірному майні належить по ? частці.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до частин 4 та 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В ході судового розгляду грошова компенсація на відповідний рахунок сторонами не вносилась, також сторони не дійшли згоди щодо реального поділу належного їм житлового будинку.

Відповідно до частини 3 ст. 10, частини 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Жодною із сторін, незважаючи на те, що відповідачеві надавалася правова допомога адвокатами, клопотання про призначення по справі будівельної експертизи щодо можливого реального поділу будинку заявлено не було, навіть після роз'яснення сторонам такого права судом.

З огляду на викладене суд вважає за потрібне визнати окремо за позивачем та за відповідачем право власності на ? частину спірного житлового будинку АДРЕСА_1, без реального поділу будинку.

В той же час вимоги ОСОБА_3 про визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя набутим за час шлюбу з ОСОБА_1 земельної ділянки призначену для житлового будинку і господарських будівель задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 131 ЗК України (в редакції станом на 04 серпня 2006 року) громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно ст.125 ЗК України (в редакції станом на 04 серпня 2006 року) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приписами ст. 126 ЗК України (в редакції станом на 04 серпня 2006 року) було передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Відповідно до повідомлення Відділу Держгеокадастру у м. Слов'янську Донецької області станом на 01 січня 2013 року за даними Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_5 (державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 зареєстрований за №7904 від 10.10.2000р.) (а.с. 180).

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 не зареєстрував в належний спосіб своє право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, придбану на підставі договору купівлі-продажу, то дана земельна не може бути визнана під час розгляду дійсної цивільної справи об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та на неї не може бути визнане право власності.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 втратившою право користування спірним будинком АДРЕСА_1.

Відповідно положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Згідно із роз'ясненнями п. 17 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України).

Як достовірно встановлено у судовому засіданні спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3.

Частина 2 ст. 60 СК встановлює презумпцію, відповідно якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для визнання речей, набутих за час шлюбу, об'єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на ім'я кого з них оформлено майно.

В ході розгляду дійсної цивільної справи судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку загальною площею 58,6 квадратних метри, житловою площею 26,8 квадратних метри з господарськими та побутовими будовами і спорудами (літня кухня Б, сарай В, льох Г, паркан №1), який розташований за адресою: АДРЕСА_1,

У зв'язку з викладеним, оскільки право власності є абсолютним правом, однією із складових якого є також і право користування майном, власник на підставі статті 391, 405 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати.

При розгляді дійсної справи ОСОБА_3 сплачено судовий збір в розмірі 1 113 грн. 00 коп. грн. (а.с. 46, 103).

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, частина 1 статті 88 ЦПК України.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову, була задоволена ? частина заявлених вимог, понесені ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору, виходячи з її задоволених вимог, тобто в розмірі 556, 50 грн., підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_1

Понесені ОСОБА_1 судові витрати компенсації не підлягають у зв'язку з відмовою судом в задоволенні його позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок загальною площею 58,6 квадратних метри, житловою площею 26,8 квадратних метри з господарськими та побутовими будовами і спорудами (літня кухня Б, сарай В, льох Г, паркан №1), розташований за адресою: АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_3, ІПН: НОМЕР_1 та ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 58,6 квадратних метри, житловою площею 26,8 квадратних метри з господарськими та побутовими будовами і спорудами (літня кухня Б, сарай В, льох Г, паркан №1), розташований за адресою: АДРЕСА_1, за кожним.

В задоволенні решти заявлених ОСОБА_3 вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_2, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, мешкає: АДРЕСА_2 квартина 78, понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 556 (п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 50 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено «02» лютого 2016 року.

Суддя Н.О. Чемодурова