Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 328/2099/15 Головуючий у 1 інстанції: Курдюков В.М. Провадження № 22-ц/778/4438/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 12 серпня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позові зазначав, що 13 квітня 2010 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_5 за № 324, він придбав у власність квартиру №2 у житловому будинку №19, розташованому по вулиці Радянській в с. Таврія Токмацького району Запорізької області. Під час укладення договору колишнім власником квартири ЗАТ «Райз-Максимко» його було повідомлено про те, що у квартирі, яку він купує, зареєстровані ОСОБА_6 та її син ОСОБА_3. ОСОБА_6 проживала у вказаній квартирі та не бажала її звільнити, її син ОСОБА_3 у належній позивачу квартирі не проживав, але був зареєстрований. ОСОБА_6 виселено з квартири на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 квітня 2013 року. ОСОБА_3 в теперішній час зареєстрований у його квартирі та в ній не проживає. Позивач вказує, що зазначену квартиру він придбав для особистого проживання та проживання членів його сім'ї. Той факт, що в будинку досі зареєстрований член сім'ї, особи, що раніше проживала в ній квартирі без відповідних на те правових підстав, заважає йому повноцінно нею користуватись. Вважає, що відповідач втратив право користування житловою квартирою. Посилаючись на викладене, просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: Запорізька область, Токмацький район, с. Таврія, вул. Радянська буд. №19 кв.№2.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 12 серпня 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, визнати за ним право користування квартирою за адресою с. Таврія, вул. Радянська (Дружби)АДРЕСА_2.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

ОСОБА_4 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 13.04.2010 року.

Згідно довідки Токмацького РВ УДМС України в Запорізькій області від 07.04.2015 року, ОСОБА_3 з 2002 року зареєстрований за вказаною адресою у квартирі, яка наразі належить ОСОБА_4

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі, позбавляє останнього права вільного розпорядження своїм майном, а тому порушене право підлягає судовому захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

Судом першої інстанції при вирішенні спору правильно застосовані такі норми матеріального права.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання належним йому майном.

Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Зокрема, частиною 2 статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. А саме, пунктом 3, 10 ч.2 ст.16 ЦК передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що купуючи квартиру ОСОБА_4 був обізнаний, що в квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_6, не спростовують висновків суду з таких підстав.

ОСОБА_3 виселена зі спірної квартири рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10.04.2012р. і, відповідно, у спірній квартирі на даний час не зареєстрована.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі за відсутності факту проживання за місцем реєстрації та відсутності правових підстав проживання та реєстрації, є порушенням права власності позивача, який позбавлений можливості належним чином користуватися, розпоряджатися належним йому нерухомим майном.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про законність його реєстрації в квартирі та наявності у нього довічного сервітуту не мають свого підтвердження та не спростовують висновків рішення суду з таких підстав.

Наявність реєстрації місця проживання особи без встановлення належних правових підстав, які підтверджують речові права відносно нерухомого майна іншої особи не підтверджує права користування цим майном.

Статтями 401,403 ЦК України визначено поняття користування чужим майном, встановлення сервітуту, зміст сервітуту.

Зокрема сервітут встановлюється договором, законом, заповітом або рішення суду, визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути відплатним, не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

У даній справі відсутні передбачені законом підстави для висновку щодо наявності у відповідача сервітуту щодо користування спірною квартирою.

Згідно ст.405 ЦК України право на користування житлом його власника належить членам його сімї, які з ним проживають та втрачається у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між власником та членом його сімї.

У даній справі встановлено, що відповідач не був і не є членом сімї власника, а тому для вирішення питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд першої інстанції правильно застосував вищенаведені ст.ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власниками будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Тобто право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися житлом існує лише при наявності у власника права приватної власності на майно. Виникнення прав членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

З матеріалів справи вбачається, що позивач набув право власності на спірне майно на підставі нотаріально посвідчено договору купівлі-продажу від 13.04.2010р. та придбав вказану квартиру у власника ЗАТ «РАЙЗ-МАКСИМКО».

Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі на час її придбання позивачем не має вирішального значення при вирішенні спору, виходячи з того, що з дня укладення договору купівлі-продажу квартири було припинено право власності ЗАТ «РАЙЗ-МАКСИМКО» на вказану квартиру, в якій з його згоди та без належних правових підстав був зареєстрований відповідач. Відповідно, у разі зміни власника відповідач, за наявності передбачених законом підстав, може бути визнаний таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Одночасно необхідно взяти до уваги, що ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 13.04.2010р., за яким позивач придбав вказану квартиру у ЗАТ «РАЙЗ-МАКСИМКО» та рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 26.01.2011р., яке набрало законної сили 21.09.2011р. йому у позові відмовлено.

Таким чином, необхідно виходити з таких встановлених обставин як: правомірність договору купівлі-продажу спірної квартири від 13.04.2010р., відсутність речових прав відповідача щодо користування цією квартирою та доведеність тих обставин, що право власності позивача на вказану квартиру є порушеним, оскільки за відповідачем, який у квартирі не проживає, залишається зареєстрованим його місце проживання.

Доводи апеляційної скарги щодо встановлення рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10.04.2012р. законності його проживання у спірній квартирі не мають підтвердження.

За положеннями ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні № 1382-IV від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, предявивши одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення, про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Вказане рішення апеляційного суду від 10.04.2013р. ухвалене у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 (матері ОСОБА_3І.), ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Тобто, предметом судового розгляду були правовідносини з виселення відповідачів з належної позивачу спірної квартири.

Оскільки було встановлено, що ОСОБА_6 проживає в квартирі без правових підстав та порушуючи права власника ОСОБА_4, ОСОБА_6 було виселено. В той же час встановлено, що ОСОБА_3 в квартирі не проживає, тому вимоги про його виселення безпідставні, але має зареєстроване в ній місце проживання.

При цьому вимога про зняття його з реєстрації без вимоги про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не відповідає ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що послугувало підставою для відмови у позові.

У даній справі позивачем заявлено позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, що не було предметом розгляду в іншій справі, в якій ухвалене рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10.04.2013р.

Отже, вказане у доводах апеляційної скарги ОСОБА_7 рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10.04.2012р. не встановило, що останній має право користування спірним житловим приміщенням, а тому ці доводи не спростовують висновки оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про порушення позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові, не мають свого підтвердження, виходячи з такого.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України підставою для відмови у позові є сплив позовної давності, за умови, якщо про це заявлено стороною у спорі.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не заявляв про сплив строку позовної давності при розгляді справи судом першої інстанції, тому його доводи в цій частині є безпідставними.

Одночасно необхідно зазначити, що обставина спливу строку позовної давності відсутня, оскільки вбачається, що рішення Апеляційного суду Запорізької області, яким відмовлено у позові про зняття ОСОБА_3 з реєстрації у спірній квартирі, ухвалене 10.04.2013р. Відповідно, вказана дата є початком відрахування строку порушеного права ОСОБА_4, який звернувся з даним позовом 17.06.2015р., що знаходиться в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції встановленого ст.36 ЦПК України порядку залучення до участі у справі третьої особи (Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області) спростовуються матеріалами справи, оскільки вбачається, що вказана третя особа не залучалася окремо під час розгляду справи судом першої інстанції за її заявою, а брала участь у справі, оскільки була вказана відповідачем в якості третьої особи у позовній заяві і з початку розгляду справи входила до складу осіб, які беруть участь у справі.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 12 серпня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: