АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 640/6013/15-ц
Провадження № 22-ц-/790/400/16 Головуючий І інстанції:Шмадченко С.І.
Категорія: трудові Доповідач: Івах А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Бобровського В.В., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и л а:

31 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Уточнивши його, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 18 грудня 2013 року по 17 жовтня 2014 року та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2014 року по 03 листопада 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 18 грудня 2013 року з відповідачем перебував у трудових правовідносинах.

На підставі контракту №2 від 05 лютого 2014 року його було призначено на посаду директора Державного інституту праці та соціального-економічних досліджень.

17 жовтня 2014 року трудові відносини між сторонами у відповідності з п.8 ст.36 КЗпП України були припинені.

На день звільнення існувала заборгованість по заробітній платі за період з 18 грудня 2013 року по день звільнення, тобто на 17 жовтня 2014 року.

Відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України розрахунок з ним не провів.

Приймаючи до уваги, що заборгованість по заробітній платі за вказаний період складає 33398 грн. 46 коп., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 18 жовтня 2014 року - за 382 дні складає 41152 грн. 86 коп., позивач просив стягнути вказані суми на його користь.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень заборгованість по заробітній платі у розмірі 30058 грн. 86 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про його скасування та ухвалення нового, яким задовольнити його позовні вимоги, а саме стягнути з Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень на його користь:

-33398,46 грн. - сума заборгованості по заробітні платі за період з 18 грудня 2013 року по 03 листопада 2015 року (382 дні);

-41152,86грн. - сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18 жовтня 2014 року по 03 листопада 2015 року (382 дні).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповним з'ясуванням обставин справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини у справі, виходив із того, що заборгованість по заробітній платі позивача складає 30058 грн. 86 коп., яка у відповідності до ст. 116 КЗпП України підлягає стягненню.

При цьому суд узяв до уваги розрахунок (довідка) по заробітній платі позивача за період з 18 грудня 2013 року по 19 вересня 2014 року (а.с.67).

З висновком суду першої інстанції в цій частині рішення судова колегія погоджується та вважає, що суд підставно стягнув заборгованість по заробітній платі, яка існувала саме по 19 вересня 2014 року, не дивлячись, що звільнений позивач з 17 жовтня 2014 року.

На підставі наказу №70 від 19 вересня 2014 року «Про тимчасове виконання обов'язків» за підписом директора інституту ОСОБА_1 - позивача у справі, на час своєї відсутності з 19 вересня 2014 року тимчасове виконання обов'язків останнього було покладено на заступника директора із загальних питань (а.с.75).

Відповідно даних табеля обліку використання робочого часу за жовтень 2014 року (а.с.76) ОСОБА_1 не перебував на робочому місці протягом робочих днів у жовтні місяці.

Судова колегія вважає, що вказані докази, у розумінні вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України, є належними та допустимими доказами, ставити їх достовірність під сумнів підстав немає.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання вимог процесуального закону як на підставу своїх вимог і заперечень ОСОБА_1 як у суді першої інстанції так і в ході апеляційного розгляду справи не спростував достовірність фактів, зазначених у письмових доказах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходив із того, що вироком Дзержинського районного суду від 18 листопада 2014 року була встановлена винуватість ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення за ч.1 ст.175 КК України, як безпідставна невиплата заробітної плати громадянам більш як за один місяць, вчинена умисно керівником підприємства, незалежно від форми власності підприємства. Судом позивачу було призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. та звільнено від покарання на підставі ст..1 ЗУ «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 р.

При цьому суд керувався ч. 4 ст. 61 ЦПК України.

Однак, на виконання вимог ч. 3 ст. 215 ЦПК України у своєму рішенні не привів мотивів, з яких вважав встановленою відсутність фактів, якими позивачем обґрунтовувалися позовні вимоги у цій частині.

Відповідно до ст. 117 КзпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови №13 від 22 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розглядi справи про стягнення заробiтної плати у зв'язку iз затримкою розрахунку при звiльненнi, що працiвниковi не були виплаченi належнi йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї суми в день звiльнення, коли ж вiн у цей день не був на роботi, - наступного дня пiсля пред'явлення ним роботодавцевi вимог про розрахунок, суд на пiдставi ст. 117 КЗпП стягує на користь працiвника середнiй заробiток за весь перiод затримки розрахунку, а при непроведеннi його до розгляду справи - по день постановлення рiшення, якщо роботодавець не доведе вiдсутностi в цьому своєї вини. Сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не виключає його вiдповiдальностi.

У разi непроведення розрахунку у зв'язку iз виникненням спору про розмiр належних до виплати сум вимоги про вiдповiдальнiсть за затримку розрахунку пiдлягають задоволенню у повному обсязi, якщо спiр вирiшено на користь позивача або такого висновку дiйде суд, що розглядає справу. При частковому задоволеннi позову працiвника суд визначає розмiр вiдшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спiрної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, iстотностi цiєї частки порiвняно iз середнiм заробiтком та iнших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмiр сум, належних до виплати при звiльненнi, спiр про вiдрахування iз заробiтної плати (на вiдшкодування матерiальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскiльки вiн вирiшується в iншому встановленому для нього порядку.

При вирішенні спору у цій частині суд першої інстанції не взяв до уваги, що за змістом ст. 116 КЗпП України обов'язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку законом покладається саме на власника підприємства або уповновноваженого ним органу.

В порушення трудового законодавства відповідач не провів повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1.

Висновок суду про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з відповідача на користь позивач не ґрунтується на основі законодавства України.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміні рішення суду.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині, яким слід задовольнити вимоги позивача.

За ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно довідки відповідача від 12 червня 2015 року щодо розрахунку середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 (а.с.68) середньоденна заробітна плата складає 107 грн. 73 коп..

За період з 18 жовтня 2014 року по 03 листопада 2015 року, як просив позивач у своєму позові і апеляційній скарзі, стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку (382 дні) 41152 грн. 86 коп. (107 грн. 73 коп. х 382 дні).

У відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає вирішенню питання про стягнення з відповідача судового збору на користь держави.

При зверненні до суду з позов та апеляційною скаргою ОСОБА_1 був звільнений у відповідності до положень Закону України «Про судовий збір». У зв'язку із задоволенням позову в розмірі 41152 грн. 86 коп.., стягненню підлягає судовий збір у розмірі 330 грн. 60 коп..

З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволення.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року змінити, скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині задовольнити.

Стягнути з Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41152 грн. 86 коп..

Стягнути Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень на користь держави судовий збір у сумі 330 грн. 60 коп..

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -