Провадження №2/554/197/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

при секретарі Юркіній Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому посилалася на те, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 14.11.1979 року. В період перебування в зареєстрованому шлюбі вона та відповідач на кошти родини придбали спірну квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.1996 року. Вказана спірна квартира була придбана на ім'я відповідача, однак є спільним сумісним майном подружжя. Відповідач відмовляється добровільно розділити спірну квартиру. Приймаючи до уваги наведене, позивач просить суд розподілити спірне жиле приміщення між нею та відповідачем, виділивши їй у власність 1/2 частину спірної квартири, а відповідачу - 1/2 частину вказаної квартирі, та встановити порядок користування квартирою.

Із врахуванням уточнених позовних вимог, ухвалою суду залишено без розгляду позов в частині вимог, та в результаті позивач просила поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник уточнений позов підтримали, просили його задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник фактично уточнений позов визнали, не заперечували вимоги позивача про визнання за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає уточнений позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

У судовому засіданні наявними доказами стверджено те, що вказана спірна квартира, по взаємній згоді сторін була придбана під час перебування останніх в зареєстрованому шлюбу, на ім'я відповідача ОСОБА_2(а.с.6-7), тому вона є спільним сумісним майном подружжя. Причиною придбання спірної квартири, було бажання сторін поліпшити житлово-побутові умови своєї родини.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презумують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав.

Крім того, вказані обставини в судовому засіданні не заперечувалися сторонами по справі - відповідачем та представником.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, вказане майно належить сторонам в рівних частках, тобто по 1/2 частці квартири кожному з співвласників.

Згідно п.п. 25, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя », вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, судам необхідно застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов'язкової згоди на отримання одним із подружжя грошової компенсації та попереднього внесення на депозитний рахунок суду другим із подружжя відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності .У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім*ї.

Приймаючи до уваги наведене, а також те, що спірна квартира за технічними характеристиками становить з себе річ неподільну, яку неможливо реально розділити між сторонами відповідно до їх часток, те, що сторони не наполягають на розподілі спірної квартири в натурі, суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу та залишити спірну квартиру у їх спільній частковій власності, в розмірі по 1/2 частині вказаного майна кожному з співвласників, відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_2

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,60,212-215 ЦПК України,ст.ст.57,60,69,70 СК України, ст.ст.372 ЦК України,суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Розділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М. Чуванова