Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Сімтранссервіс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку») звернулося до суду із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.), ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Сімтранссервіс» (далі - ТОВ «Сімтранссервіс») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 08 листопада 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ФОП ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого ФОП ОСОБА_3 банком було надано на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового використання грошові кошти у сумі 2 633 600 грн на строк до 06 листопада 2015 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами під 18 % річних.

На забезпечення своєчасного виконання зобов'язань ФОП ОСОБА_3, між банком та ОСОБА_4 у той же день було укладено договір поруки, відповідно до якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати солідарно за зобов'язаннями ФОП ОСОБА_3 на умовах кредитного договору в повному обсязі.

Крім того, на забезпечення своєчасного виконання зобов'язань ФОП ОСОБА_3, між банком та ТОВ «Сімтранссервіс» 17 жовтня 2012 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останнє взяло на себе зобов'язання перед банком відповідати солідарно за зобов'язаннями ФОП ОСОБА_3 на умовах кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на 03 лютого 2015 року складалась із: поточної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 714 892 грн 98 коп., простроченої заборгованості за тілом кредиту - 553 325 грн 76 коп., поточної заборгованості за процентами - 12 055 грн 80 коп., простроченої заборгованості за процентами - 217 261 грн 66 коп., пені у розмірі 20 975 грн 56 коп., а всього 1 518 511 грн 76 коп.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не дотримано порядку дострокового стягнення заборгованості, передбаченого умовами кредитного договору, а саме: не направлено відповідного повідомлення про дострокове повернення кредиту, процентів, комісій та пені ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», у тому числі й іншими способами повідомлення відповідачів, крім поштового зв'язку.

Проте із вказаними висновками судів погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 08 листопада 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ФОП ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого ФОП ОСОБА_5 банком було надано на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового використання грошові кошти у сумі 2 633 600 грн на строк до 06 листопада 2015 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами під 18 % річних.

На забезпечення своєчасного виконання зобов'язань ФОП ОСОБА_3, між банком та ОСОБА_4 у той же день було укладено договір поруки, відповідно до якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати солідарно за зобов'язаннями ФОП ОСОБА_3 на умовах кредитного договору в повному обсязі.

Крім того, на забезпечення своєчасного виконання зобов'язань ФОП ОСОБА_3 між банком та ТОВ «Сімтранссервіс» 17 жовтня 2012 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останнє взяло на себе зобов'язання перед банком відповідати солідарно за зобов'язаннями ФОП ОСОБА_3 на умовах кредитного договору.

Пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 1, ст. ст.2, 12 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. З огляду на це судвідкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1737цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-77цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте, вирішуючи позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Сімтранссервіс», який виник з кредитного договору та договору поруки, що можуть бути самостійними й окремими предметами позову, суди зазначенихвимог закону не врахували, безпідставно вирішили спір, що виник між суб'єктами підприємницької діяльності, і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянувши його разом з вимогами, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно зі ст. 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Крім того, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Проте всупереч вказаним вимогам та нормам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не встановили у повному обсязі фактичних обставин, що мають значення для справи, не дотрималися вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема не встановили фактичний розмір заборгованості за кредитним договором, розмір грошових сум, який підлягає стягненню з поручителя, та детальний порядок його обчислення за кожною з вимог (стягнення процентів, пені, штрафних санкцій) з урахуванням часу настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням.

Таким чином, не перевіривши вказані обставини, суди необґрунтовано, без дослідження належних доказів, дійшли передчасних висновків про відмову у задоволенні позову в частині стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_4

Враховуючи, що судом першої інстанції не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

О.В.Попович