Справа № 465/2152/15 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/983/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю позивача ОСОБА_3 і його представника адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 24 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства „Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, у якому просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні в розмірі 35 501 грн. 51 коп.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивач працював на посаді заступника начальника відділення у ДП «ЛНДРІ» до 01.03.2010 року. Однак, відповідач провів повний розрахунок заборгованості з ним лише 29.01.2015 року, а тому просив стягнути середній заробіток, який згідно розрахунку становить 35 501 грн. 51 коп. (а.с. 1-5).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 146-147).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає помилковим висновок суду про те, що належні йому до виплати кошти станом на день звільнення з роботи 01.03.2010 року були у повному обсязі виплачені йому 29.01.2014 року, оскільки такий висновок спростовується рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.05.2015 року, яким встановлено дату 25.01.2014 року, як дату виплати йому заборгованої, але не виплаченої при звільненні 01.03.2010 року заробітної плати.

Звертає увагу на те, що компенсацію, нараховану йому відповідачем за втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати станом на 25.01.2014 року на загальну суму 4 058 грн. 15 коп., він отримав лише 29.01.2015 року, що стверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення.

Вважає, що судом необгрунтовано відхилено його доводи стосовно того, що датою остаточного розрахунку відповідача з ним є 29.01.2015 року, оскільки Законом України „Про оплату праці компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, віднесено до додаткової заробітної плати, а відтак дану позовну заяву, подану ним до суду 30.03.2015 року, подано в межах трьохмісячного строку звернення до суду (а.с. 153-157).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України (а.с. 1-5).

Статтею 116 КЗпП України встановлено (зокрема), що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому віл підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В позовній заяві позивач сам визнає, що «заборгована, але не виплачена у встановлений ст. 116 КЗпП термін, заробітна плата була виплачена (йому) згідно Судового наказу від 25.05.2012 року, виданого Франківським районним судом м. Львова … Кошти згідно рішення Судового наказу від 25.05.2012 року (він) отримав 31.03.2014 р.» (а.с. 2).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.05.2015 року (залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.08.2015 року) встановлено, що насправді остаточний розрахунок з позивачем було проведено 25.01.2014 року (а не 31.03.2014 року, як стверджується у його позовній заяві) і, таким чином, саме 25.01.2014 року відповідач фактично розрахувався з позивачем (а.с. 74-80; 137-139).

Оскільки відповідач фактично розрахувався з позивачем ще 25.01.2014 року (як стверджує сам позивач, ці «кошти … (він) отримав 31.03.2014 р.»), то щонайпізніше 31.03.2014 року позивач дізнався про те, що відповідач фактично з ним розрахувався.

Однак, оскільки належні до виплати позивачу у відповідності до ст. 116 КЗпП України кошти було виплачено йому лише 25.01.2014 року (а не 01.03.2010 року, як це передбачено ст. 116 КЗпП України), то відповідачем ОСОБА_3 була нарахована компенсація за втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 4 058 грн. 15 коп., яку і було стягнуто з відповідача на користь позивача на підставі судового наказу від 22.05.2014 року (а.с. 20) і яку 29.01.2015 року було перераховано позивачу (а.с. 22).

Рішенням Конституційний Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього кодексу від 22.02.2012 № 4-рп/2012 (справа №1-5/2012) встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

В той же час, достовірно знаючи про те, щовідповідач фактично з позивачем розрахувався ще 31.03.2014 року (по версії самого позивача), останній з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні звернувся лише 30.03.2015 року, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого частиною 1 ст. 233 КЗпП України.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та залишити рішення Франківського районного суду міста Львова від 24 листопада 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: