Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі

суддів: Гончара В.П., Касьяна О.П., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_1, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом.

Зазначав, що з 24 вересня 1993 року по 21 листопада 2014 року він перебував у шлюбі із ОСОБА_2 Під час спільного проживання вони придбали за 287 046 грн квартиру АДРЕСА_1.

Позивач просив виділити у власність кожній із сторін по Ѕ частці спірної квартири.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 24 вересня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

08 червня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 11 цього договору встановлено, що покупець довела до відома продавця, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі та укладення цього договору відбувається за заявою про згоду чоловіка на те, що квартира купується за особисті кошти дружини.

Судами також встановлено, що 16 травня 2011 року ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену згоду на укладення його дружиною ОСОБА_2, за кошти, які є її особистою приватною власністю та не внесені нею до їх сімейного бюджету, договору купівлі-продажу квартири, яка не буде спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягала застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорювана квартира не є спільною сумісною власністю, оскільки позивач надав згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири, в якій зазначено, що вона купується за особисті кошти дружини, які не внесені нею до сімейного бюджету, такі відомості також містяться в умовах самого договору, який є чинним та ніким не оспорений у встановленому законом порядку, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи зазначене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.П. Гончар

О.П. Касьян

О.В. Попович