У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргоюОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 23 вересня 2005 року між нею та відповідачем укладений кредитний договір № LVZOGF0000007, відповідно до якого банк надав їй кредит у розмірі 10 000 доларів США строком до 23 вересня 2025 року для придбання житла, а Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву відповідно до довідки № 978/1-12/1 зобов'язався погашати відсотки за даним кредитом. Кредит вона отримала готівкою через касу банку двома платежами, а саме: 5 000 доларів США - 25 вересня 2005 року та 5 000 доларів США - 06 жовтня 2005 року, хоча згідно з умовами договору банк зобов'язався надати 13 400 доларів США, які вона зобов'язувалась повертати відповідно до графіка у виді щомісячного платежу в розмірі 156,42 доларів США. Крім цього, нею 24 вересня 2005 року було підписано додаткову угоду до кредитного договору № LVZOGF0000007.

Згодом вона дізналася, що Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву своїх зобов'язань згідно з умовами договору від 30 грудня 2005 року № 12-465 не виконує і перший платіж з погашення заборгованості фонд сплатив лише у жовтні 2006 року. Позивач зазначала, що умови договору виконувала належним чином, сплачуючи платежі відповідно до графіка на рахунки, зазначені у договорі, натомість відповідач кошти, спрямовані на погашення заборгованості за кредитом, зараховував на інші рахунки, що вважає істотним порушенням відповідачем умов договору.

Вважала даний договір недійсним також виходячи з того, що текст останнього написаний дуже дрібним шрифтом, містить багато посилань на інші пункти договору та багато винятків. При спробі прочитати його, працівники банку повідомили, що їй потрібно лише сплачувати фіксовану суму 156 доларів США і все. Проте графіка платежів при укладанні кредитного договору не було надано. Склад даного платежу їй став відомий тільки у 2011 році, коли банк звернувся до неї з позовом про звернення стягнення на заставлене майно і, як з'ясувалось, із зазначеної суми - 146 доларів США становили відсотки та комісія і лише 10,42 доларів США - щомісячне погашення за кредитом, з чого слідує, що суму кредиту у розмірі 10 000 доларів США треба було б повертати приблизно 80 років. Враховуючи викладене, просила визнати недійсним кредитний договір.

РішеннямПеремишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року позовні вимоги задоволено. Визнано кредитний договір від 24 вересня 2005 року № LVZOGF0000007, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_6 не було роз'яснено усіх умов договору, позивачка помилялася щодо істотних умов договору, зокрема строків та об'єму своїх прав та обов'язків, а відтак при укладенні цього правочину були порушені її права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що сторонами підписаний договір, вони досягли всіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Судами встановлено, що 23 вересня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № LVZOGF0000007 та 24 вересня 2005 року додаткова угода до кредитного договору, відповідно до яких остання отримала кредит у розмірі 13 400 доларів США строком до 23 вересня 2025 року, з яких 10 000 доларів США - на купівлю 9/25 частки житлового будинку, 3 300 доларів США - на сплату страхових платежів та на сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 1,06 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати.

З додаткової угоди до договору від 24 вересня 2005 року № LZV0GF00000007 вбачається, що позивач повинна була сплачувати по 156,42 доларів США на місяць.

З листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22 березня 2011 року № 30.1.0/2-20110315/118 вбачається, що графік погашення кредиту за договором зазначений у п. 1.1 кредитного договору. Тобто даний місячний платіж згідно з договором становив вказану суму і не повинен бути меншим. Дійсно даний платіж розподілявся банком відповідно до п. 1.1 договору: відсотки від кожного платежу становили - 1,06 % на суму залишку заборгованості, комісія - 0,40 % відсотків від суми виданого кредиту. Оскільки сума виданого кредиту становила 10 000 доларів США, то сума комісії за кожен місяць - стала величина, і становить 40 доларів США. Таким чином сума, що залишалась на погашення відсотків та тіла кредиту, становила 116,42 доларів США. Враховуючи відсоткову ставку 1,06 % на місяць, що зменшувало платіж за тілом кредиту на 106 доларів США, фактично щомісячний платіж за кредитом становив 10,42 доларів США.

Довідкою від 04 вересня 2005 року № 978/1-12/1, виданою Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву стверджується, що ОСОБА_6 відповідає умовам кандидата відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2003 року № 853 «Про затвердження Порядку часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла».

Відповідно до договору від 30 грудня 2005 року № 12-465 «Про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків» Львівське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву зобов'язався відшкодувати частину відсотків за кредитом згідно з кредитним договором від 24 вересня 2005 року № LVZOGF0000007 та додатковою угодою від 24 вересня 2005 року, що надається позивачці на придбання житла, яке знаходиться за адресою: вул. Привокзальна, 19 у с. Вороняки Золочівського району Львівської області.

З договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 24 вересня 2005 року вбачається, що ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_6 придбала за 65 650 грн, що є еквівалентом 13 000 доларів США, 9/25 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд, що знаходиться за адресою: вул. Привокзальна, 19 у с. Вороняки Золочівського району Львівської області.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1−3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору погашення заборгованості за договором (за винятком комісії, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 156,42 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до п. п. 2.2.9, 4.3 договору.

Згідно з квитанціями ОСОБА_6 у період з 17 листопада 2005 року по 10 грудня 2009 року сплатила 7 241,52 доларів США, що були зараховані на рахунок № НОМЕР_1, а також 666,6 доларів США у період з 19 жовтня 2009 року по 31 серпня 2010 року, які відповідачем було зараховано на інші рахунки.

Відповідно до п. 3 постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, − щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору банк відкрив ОСОБА_6 наступні рахунки - № НОМЕР_1, кредитний рахунок № НОМЕР_2, рахунок по відсотках № НОМЕР_3, рахунок для обліку комісії № НОМЕР_4, однак у процесі сплати позивачем кредиту банк зараховував сплачені кошти на інші рахунки, не зазначені в кредитному договорі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що позивачеві не було роз'яснено всіх умов договору, вона помилялася щодо істотних умов договору, зокрема строків та об'єму своїх прав та обов'язків, оскільки графіка платежів їй надано не було. Згідно з простими математичними розрахунками позивач мала сплачувати кредит приблизно 75−80 років.

Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Такого висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13.

Оскільки апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, тому судове рішення апеляційного суду необхідно скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 339, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року скасувати, рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік
О.В. Ступак