У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 07 березня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 6/4/33/2008/840-К/104, відповідно до умов якого останній отримав кредит на придбання нерухомого майна у розмірі 25 298,40 доларів США зі сплатою 12,89 % річних строком до 11 лютого 2028 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 07 березня

2008 року між банком та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки

№ 6/4/33/2008/980-1/105, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором станом на 20 грудня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 360 653 грн 03 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 198 321 грн 20 коп.; заборгованість за відсотками -

141 877 грн 99 коп.; пеня - 20 453 грн 85 коп.

Просив на погашення заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2008 року № 6/4/33/2008/840-К/104 у розмірі 360 653 грн 03 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6, шляхом продажу ПАТ «КБ «Надра» від свого імені, на умовах та в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», у будь-який спосіб покупцеві із застосуванням процедури продажу, за ціною, визначеною, на підставі оцінки майна, встановленої суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з наданням ПАТ «КБ «Надра» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області

від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О., остання, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Відмовляючи у позові, суди керувалися вимогами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, апеляційний суд не погодився з розрахунком заборгованості, наданим банком, та вказав, що предмет іпотеки - житловий будинок - є єдиним місцем проживання відповідача та його сім'ї.

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 07 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 6/4/33/2008/840-К/104, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 25 298,40 доларів США зі сплатою 12,89 % річних строком до 11 лютого 2028 року. Відповідно до п. 1.2 цільове використання кредиту - проведення розрахунків за договором купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, укладеного 05 березня 2008 року між позичальником та ОСОБА_8 (а. с. 19−24).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 березня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_6 укладений іпотечний договір № 6/4/33/2008/980-1/105, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2008 року № 2-618 (а. с. 29−32).

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 20 грудня 2013 року за ОСОБА_6 утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 360 653 грн 03 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 198 321 грн 20 коп.; заборгованість за відсотками - 141 877 грн 99 коп.; пеня - 20 453 грн 85 коп. (а. с. 5−7).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Отже, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 листопада 2015 року (справа № 6-1249цс15) і судом апеляційної інстанції не врахована.

Щодо висновків апеляційного суду про те, що відповідно до ст. ст. 256, 257, 258, 261 ЦПК України щодо строку позовної давності та умов договору щодо проведення щомісячних виплат за відсотками розмір заборгованості і пені не становить 360 653 грн 03 коп., то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252−255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору (п. 3.3) позичальник зобов'язався здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та у строки, що визначені графіком повернення кредиту, та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також установлено відповідальність за порушення графіка повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13.

Однак судом апеляційної інстанції не враховано, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відмовляючи у позові з посиланням на Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суди на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяли всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не дали відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, що унеможливлює ухвалення рішення судом касаційної інстанції.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, вони мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
В.І. Мартинюк
О.М. Ситнік