Справа № 307/22/16-ц
Провадження № 2/307/341/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І. при секретарі Сабадош В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», де третя особа приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним та скасування обтяження,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нерухоме майно. В позовній заяві представник зазначив, що 13 вересня 2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №286-Н-06, відповідно до якого відповідачці було надано кредит в розмірі 143600 гривень на придбання незакінченого будівництвом житлового будинку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,3% на рік з кінцевим терміном повернення 13.09.2021 року.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та відповідачкою ОСОБА_1 13 вересня 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 в реєстрі за №3508, згідно до умов якого відповідачка надала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок №21 по вулиці Жданова в м. Тячів, Закарпатської області.

26 вересня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду згідно якої відповідачка зобовязалася сплачувати нараховані банком відсотки в розмірі 18 % річних, платежами в сумі по 2300 гривень.

В порушення умов кредитного договору №286-Н-06 від 13 вересня 2006 року боржник ОСОБА_1 не виконала належним чином зобовязання по кредитному договору і станом на 29.12.2015 року її заборгованість перед ПАТ «Державний ощадний банк України» становить 410344,05 гривень, з яких 135804,47 гривень сума заборгованості за основним боргом, 68527,31 гривень сума заборгованості по нарахованій пені за несвоєчасне погашення кредиту, 12221,31 гривень сума заборгованості по 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 107013,92 гривень сума заборгованості по втратах від інфляції за несвоєчасне погашення кредиту, 35280,93 гривень сума заборгованості по нарахованих відсотках за користування кредитними коштами, 17802,85 гривень сума заборгованості по нарахованій пені за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту, 3175,26 гривень сума заборгованості по 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту, 30518 гривень сума заборгованості по втратах від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту.

Представник зазначив, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 2 вересня 2010 року було задоволено позов ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь банку 176084,34 гривень кредитної заборгованості.

З врахуванням уточнених позовних вимог, посилаючись на норми ст..ст.526, 527, 530, 625, 1052, 1054 ЦК України, ст..ст.3, 7, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», просить суд в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №286-Н-06 від 13 вересня 2006 року в розмірі 410344,05 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок зі всіма невідємними від його приналежностями, що знаходиться в м. Тячів, вул. Жданова, 21, та є власністю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 24.09.2008 року виконавчим комітетом Тячівської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради від 22.09.2008 року за №424 (1/2 частки) та ОСОБА_1 як спадкоємця за законом ОСОБА_3 (1/2 частки), шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Державний ощадний банк України» вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ «Державний ощадний банк України» за вартістю, що визначена незалежним експертом субєктом оціночної діяльності та становить 410318 гривень на підставі іпотечного договору від 13.09.2006 року, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 в реєстрі за №3508.

Відповідачка ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», де третя особа приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним та скасування обтяження. В позові зазначила, що між нею та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір про іпотечний кредит №286-Н-06 від 13.09.2006 року про надання їй кредиту. В забезпечення виконання кредитних зобовязань також між ними було укладено іпотечний договір від 13.09.2006 року про передачу в іпотеку (п.1.2) житлового будинку за адресою: м. Тячів, Закарпатської області по вул. Жданова, 21, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу 13.09.2006 року за реєстровим №378/187. Як зазначено у п.1.3. іпотечного договору, право власності іпотекодавця на предмет іпотеки посвідчується договором купівлі-продажу, посвідченим 13.09.2006 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2, реєстровий №3508. Зазначила, що іпотечний договір суперечить вимогам ч.2 ст.583 ЦК, згідно яких заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. На момент укладення іпотечного договору 13 вересня 2006 року житловий будинок не належав іпотекодавцю на праві власності, державна реєстрація права власності на будинок за іпотекодавцем не здійснювалась, прав розпорядження будинком, у тому числі передачі в іпотеку, іпотекодавець не мав. Зазначене підтверджується довідкою №09/65 від 18.04.2016 року Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації, згідно якої право власності на будинок за ОСОБА_4 було зареєстроване 31.08.2007 року. Оскільки право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, незалежно від укладення договору купівлі-продажу, до моменту державної реєстрації права власності на будинок іпотекодавцем (власником предмету іпотеки) на момент укладення іпотечного договору та накладення заборони залишався продавець по договору купівлі-продажу, тобто третя особа. Передача в іпотеку майна, яке є власністю третіх осіб, без згоди останніх, є порушенням принципу недоторканості права власності останніх, оскільки передача майна в іпотеку супроводжується обтяженням забороною розпоряджатися власним майном, а отже іпотечний договір суперечить ст.321 ЦК. Просить іпотечний договір, посвідчений 13.09.2006 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2, реєстровий №3506 визнати недійсним; скасувати обтяження на житловий будинок за адресою м. Тячів по вул. Жданова, 21, накладене приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу 13.09.2006 року.

Відповідачка за первісним позовом і позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 надіслала до суду письмові заперечення на первісний позов в яких зазначила, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 02.09.2010 року у справі №2-1476/10, яке набуло законної сили, задоволено позов про стягнення з неї заборгованості у сумі 176084 гривень за кредитним договором №286-Н-06 від 13.09.2006 року, в тому числі по кредиту - 135804,47 гривень. В даній справі вона одночасно є позичальником іпотекодавцем, а отже не є особою, до якої згідно узагальненої судової практики допускається одночасне подання вимог про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором та вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, що забезпечує виконання того ж самого кредитного договору, мають однаковий предмет та підстави, оскільки в обох випадках позивач звертається до суду з позовом до позичальника про стягнення кредитної заборгованості з підстав невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором. При тому, що судом вже розглянуто справу за позовом кредитора про стягнення з відповідача заборгованості по кредитним зобовязанням, за результатами розгляду якого право кредитора захищене і судом постановлене рішення про стягнення кредитної заборгованості, у даній справі позивачем повторно заявлений позов про стягнення тієї ж кредитної заборгованості, що не передбачено законодавством. У даній справі позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 135804,47 гривень, при тому, що судом розглянута справа №2-1476/10 за позовом кредитора про той самий предмет стягнення з відповідача кредитної заборгованості по договору іпотечного кредиту, з тих самих підстав невиконання відповідачем зобовязань по цьому договору, між тими самими сторонами, за результатами якої постановлене рішення суду, яке набуло законної сили, на виконання якого виданий виконавчий лист, що згідно ст. 205 ЦПК України є підставою для закриття провадження у даній справі у частині вимог стягнення основного боргу по кредиту, відсотках, пені, стягнутих з відповідача рішенням суду. При тому, що на виконання рішення суду, яким задоволено вимоги позивача як кредитора про стягнення з відповідача кредитної заборгованості, 19 жовтня 2010 року виданий виконавчий лист, позивач необгрунтував жодним доказом, що невиконання прийнятого на користь кредитора рішення суду є наслідком обставин, які не залежали від волі кредитора та перешкоджали чи унеможливлювали виконання судового рішення. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував бажання, намір вчинити дії або реальне вчинення дій, спрямованих на виконання рішення суду і позивачем втрачена можливість отримати задоволення своїх вимог. Позивач звернувся з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, обґрунтовуючи позов тим, що п.6.6 Іпотечного договору передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязань на підставі цього договору. Про те, в дійсності умови договору не передбачають набуття права власності на предмет іпотеки за позивачем у судовому порядку. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як вбачається із назви «задоволення вимог іпотекодержателя у порядку позасудового врегулювання» і змісту п.6.6 іпотечного договору, на який посилається позивач, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття позивачем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань передбачено як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у порядку позасудового врегулювання. Такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття позивачем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду умовами іпотечного договору не передбачено. Тому підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки обраним позивачем способом за рішенням суду відсутні. Задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку має особливості і в такому випадку іпотекодержатель зобовязаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Між сторонами укладено договір іпотечного кредиту №286-Н-06 від 13.09.2006 року з кінцевим строком повного повернення кредиту 13 вересня 2021 року. Умовами п.1.5 кредитного договору сторони погодили погашення кредиту і сплату процентів за користування ним щомісячно до 12-го числа наступного за звітним, ануїтентними платежами по 2000 гривень. Рішенням Тячівського районного суду від 02.09.2010 року за позовом кредитора з відповідача стягнуто заборгованість по кредитному договору №286-Н-06 від 13.09.2006 року. В даному випадку слід враховувати відмінності предметів спору або стягнення заборгованості по кредиту, строк виконання зобовязання з повернення якого і сплати відсотків за користування яким наступив або дострокове повернення кредиту, вимога про що включає стягнення як простроченої заборгованості по кредиту, строк виконання зобовязання з повернення якого зі сплатою за фактичний час користування ним відсотків наступив, так і поточної заборгованості, строк виконання зобовязання з повернення якого ще не наступив. Рішенням суду достроково стягнуто заборгованість по кредитному договору, що включає як прострочену заборгованість по кредиту, строк виконання зобовязання з повернення якого наступив, так і поточну заборгованість, строк виконання зобовязання з повернення якого ще не наступив, а також заборгованість по відсотках, нарахованих та не сплачених у встановлений договором строк на момент звернення до суду з вимогою дострокового повернення кредиту. Предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту, тобто стягнення як простроченої, так і поточної заборгованості, строк повернення якого не наступив, кредитор тим самим змінив договірні правовідносини, зокрема кінцевий строк виконання зобовязання з повернення кредиту. Ця зміна договірних правовідносин зумовлює зміну правовідносин в частині зобовязання позичальника зі сплати щомісячних платежів з погашення кредиту. Разом з цим, судове рішення про дострокове стягнення з позичальника заборгованості за відсутності реального виконання цього судового рішення позичальником не свідчить про повне припинення договірних правовідносин. Після прийняття судового рішення про дострокове повернення кредиту правовідносини припиняються лише в частині зобовязань з подальшої сплати щомісячних платежів з погашення кредиту і нарахування та сплати відсотків. При цьому між сторонами продовжують існувати невиконані зобовязання з погашення простроченої заборгованості по кредиту і відсотках, але за фактичний час користування кредитом до предявлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Також рішення суду про дострокове повернення кредиту не звільняє позичальника від відповідальності і не позбавляє кредитора права вимагати від боржника сплати коштів, передбачених ст. 625 ЦК України. Судовим рішенням як юридичним фактом можуть продовжуватись, змінюватися та припинятися правовідносини. Судове рішення як акт правосуддя, що приймається за результатами розгляду спору між кредитором і позичальником у звязку з реалізацією останнім права на дострокове повернення кредиту згідно ст. 1050 ЦК виступає підтвердженням зміни правовідносин, що ґрунтуються на кредитному договорі, в силу яких позичальник зобовязаний достроково, раніше первісно встановленого кінцевого строку, повернути кредит і сплатити належні кредитору відсотки. Обовязку однією сторони завжди відповідає право іншої сторони. Припинення обовязку однієї сторони зумовлює припинення права іншої сторони, що кореспондує цьому обовязку. В даному випадку, припинення обовязку позичальника з подальшої оплати щомісячних платежів з погашення кредиту і сплати відсотків після рішення суду про дострокове стягнення кредиту зумовлює припинення права кредитора на продовження нарахування і стягнення відсотків за кредитом, на який нараховуються відсотки і який (кредит) вже достроково стягнутий судом. Зазначене узгоджується з умовами п.1.5 кредитного договору, якими сторони погодили погашення кредиту і сплату процентів за користування ним щомісячно до 12-го числа, наступного за звітним, ануїтетними платежами (частинами). Зазначене узгоджується зі змістом ч.2 ст. 1050 ЦК, коли в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати належних йому процентів. Під «належними йому процентами» слід розуміти проценти, належні до сплати за час фактичного користування кредитом до моменту предявлення вимоги дострокового повернення кредиту і дострокового стягнення судом заборгованості по кредиту (як простроченої виконанням, так і поточної, строк повернення якої не наступив). Виходячи з вищенаведеного, з моменту прийняття судом рішення про дострокове стягнення кредиту нарахування %(відсотків) за користування кредитом припиняється, а тому вимоги про стягнення % (відсотків) після прийняття рішення суду не підлягають задоволенню. Умовами п.1.5 кредитного договору сторони погодили погашення кредиту і сплату процентів за користування ним щомісячно до 12-го числа, наступного за звітним, ануїтентним платежем по 2000 гривень. Кредитним договором (п.5.2) встановлено відповідальність за невиконання грошового зобовязання і встановлено, що за порушення зобовязань по поверненню основної суми кредиту і сплати відсотків за користування ним позичальник зобовязаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення. Оскільки, договором встановлено самостійні зобовязання (щомісячні платежі), які деталізують обовязок позичальника з повного повернення кредиту і сплати відсотків виходячи з вимог ч.3 ст. 549 ЦК, обчислення пені є правомірним, виходячи з розміру простроченого виконанням зобовязання зі сплати кожного чергового місячного платежу з погашення кредиту і сплати відсотків. Всупереч договору і закону обчислення заявленої до стягнення пені проведено не від суми простроченого зобовязання зі сплати щомісячних чергових платежів, а від загальної суми заборгованості за кредитом 135804,47 гривень. Крім того, з моменту прийняття судом рішення про дострокове стягнення кредиту нарахування пені, як і відсотків за користування кредитом, також припиняється. Умовами п.1.5 кредитного договору сторони погодили погашення кредиту і сплату процентів за користування ним щомісячно до 12-го числа, наступного за звітним, ануїтетним платежами, а п.5.2 кредитного договору встановлено відповідальність за невиконання грошового зобовязання у вигляді зобовязання позичальника сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення. Таким чином, сторони встановили як строк дії договору (до моменту виконання сторонами в повному обсязі зобовязань по договору) так і строки виконання окремих зобовязань зі сплати щомісячних чергових платежів в погашення кредиту і відсотків у строк до 13.09.2021 року, що входять до змісту зобовязання, яке виникло на підставі кредитного договору. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів. Оскільки договором передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту і процентів за користування кредитом повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Про те, предявлені позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, відсотків за користування кредитом, пені 3% річних і інфляційних витрат не відповідають вищезазначеним вимогам законодавства і правовій позиції ВСУ щодо позовної давності. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Просить в задоволенні позову відмовити (а.с.115-123).

Представник позивача за первісним позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» надіслала до суду письмові заперечення на зустрічний позов, в яких зазначила, що вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими, безпідставними. Так, в зустрічному позові ОСОБА_1 основну увагу акцентує на тому, що на момент укладення іпотечного договору від 13.09.2006 року житловий будинок не належав їй на праві власності, державна реєстрація прав власності на будинок за іпотекодавцем не здійснювалася, прав розпорядження будинком та передачі в іпотеку вона не мала. Вважає, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, незалежно від укладення договору купівлі-продажу, до моменту державної реєстрації права власності на будинок іпотекодавцем - власником предмета іпотеки на момент укладення іпотечного договору та накладення заборони залишився продавець по договору купівлі-продажу, тобто третя особа. Позивачу згідно п.1.2 договору про іпотечний кредит №286-Н-06 від 13.09.2006 року кредит надавався на придбання незакінченого будівництвом житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Тячів, вул. Жданова, 21, а тому іпотечний договір і договір купівлі-продажу реєструвалися в один і той же день 13.09.2006 року. Згідно чинного законодавства України, одночасне укладення договору купівлі-продажу та іпотечного договору є правомірним з огляду на наступне. Право власності виникає на підставах, визначених в Цивільному кодексі України. З моментом державної реєстрації договору купівлі-продажу, а не прав на власність, чинне законодавство, зокрема ч.4 ст. 334 ЦК України, повязує момент придбання покупцем права власності на нерухоме майно, якщо інше не передбачено в самому договорі купівлі-продажу. З моменту переходу до набувача нерухомого майна (покупцеві по угоді купівлі-продажу) права власності, законодавець звязує його можливість розпоряджатися даним обєктом нерухомого майна (у тому числі можливість передати його в іпотеку). Тобто, з моменту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, його нотаріально посвідчення і реєстрації нотаріусом договору в Державному реєстрі правочинів, покупець має право придбане майно передати в іпотеку. Можливість одночасного укладення договору купівлі-продажу й іпотечного договору, передбачена ч.5 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої: «у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть посвідчуватись одночасно». Правомірність цієї позиції підтверджується і листом Міністерства юстиції України від 23.12.2004 року №31-40-8, згідно якого, нотаріус може посвідчувати одночасно договір купівлі-продажу й іпотеки. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до пункту 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року №671, державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Відповідно до ст.. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором про відчуження майна, що підлягає державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації. Оскільки державна реєстрація договорів купівлі-продажу нерухомого майна проводиться нотаріусами одночасно з їх нотаріальним посвідченням, право власності виникає з моменту посвідчення договору купівлі-продажу, а не з моменту реєстрації права власності в Бюро технічної інвентаризації. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності набувача виникає з моменту такої реєстрації. Крім того, відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про іпотечне кредитування», операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати, який регулює, зокрема відносини у системі іпотечного кредитування, іпотечний договір предметом якого є нерухомість, що належить третім особам та стане власністю іпотекодавця після укладення такого договору, посвідчується нотаріусом до моменту оформлення права власності іпотекодавця на нерухомість. На думку банку, відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійним та скасування обтяження, так як при укладенні договору іпотечного договору від 13.09.2006 року посвідченого приватним нотаріусом Тячівського нотаріального округу за реєстровим №3508 було дотримано всіх приписів законодавства. Просить у задоволенні зустрічного позову відмовити (а.с.148-151).

Представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» в судовому засіданні первісний позов підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та додатково пояснила, що представники банку зверталися до ОСОБА_1 з вимогою про усунення порушення зобовязання 7 жовтня 2015 року, але дана вимога ОСОБА_1 була залишена без задоволення. Чи зверталися представники банку до ОСОБА_1 щоб вона добровільно надала іпотечне майно їй не відомо. Представники звертались до ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості, але вона не сплачує кредитну заборгованість. Згоди на реалізацію іпотечного майна ОСОБА_1 не надавала. Зустрічний позов ОСОБА_1 не визнає та просить у його задоволенні відмовити.

Відповідачка ОСОБА_1, яка є позивачкою за зустрічним позовом, в судове засідання не зявилася, так як надіслала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує, вимоги за первісним позовом не визнає, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 13 вересня 2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та відповідачкою ОСОБА_1 (колишнє прізвище ОСОБА_4) М.І. було укладено договір про іпотечний кредит №286-Н-06, відповідно до якого відповідачці було надано кредит в розмірі 143600 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,3% на рік з кінцевим терміном повернення кредиту 13 вересня 2021 року та згідно до умов цього договору ОСОБА_1 зобовязалася щомісячно, відповідно до графіку погашення кредиту, погашати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом (а.с.10-11).

Також встановлено, що 26 вересня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду, що стосуються договору про іпотечний кредит №286-Н-06 від 13 вересня 2006 року, згідно якої відповідачка зобовязалася сплачувати нараховані банком відсотки в розмірі 18% річних платежами в сумі по 2300 гривень (а.с.21).

Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 13 вересня 2006 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 в реєстрі за №3506, ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 житловий будинок №21 по вулиці Жданова в м. Тячів, Закарпатської області (а.с.96).

Витягами з Державного реєстру правочинів від 13 вересня 2006 року за №2883066 та №2883074 підтверджено реєстрацію правочину - договору купівлі-продажу будинку від 13 вересня 2006 року (а.с.101, 102).

Згідно витягів про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 13 вересня 2006 року за №9101999 та про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 13 вересня 2006 року за №9101899 підтверджено наявність заборони на відчуження житлового будинку №21 по вулиці Жданова в м. Тячів у звязку з укладенням договору іпотеки від 13 вересня 2006 року (а.с.97, 98).

Відповідно до листа Тячівського РПТІ від 18 квітня 2016 року за №09/65 право власності на житловий будинок №21 по вулиці Жданова в м. Тячів в цілому було зареєстровано за ОСОБА_4 31 серпня 2007 року на підставі договору купівлі продажу від 13 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_2 в реєстрі за №3506 (а.с.95)

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 вересня 2008 року власниками житлового будинку №21 по вулиці Жданова в м. Тячів значаться ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Тячівської міської ради від 22 вересня 2008 року за №424 (а.с.62).

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 вересня 2008 року за №20363095 підтверджено реєстрацію права власності на житловий будинок №21 по вулиці Жданова в м. Тячів за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.63).

22 серпня 2012 року ОСОБА_3 помер, що сверджується свідоцтвом про його смерть (а.с.64).

22 лютого 2013 року ОСОБА_1 подала до Тячівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини від 22 лютого 2013 року (а.с.65).

Відповідно до висновку про вартість майна від 10 березня 2016 року, складеного ПП «Бізнес-Експерт», ринкова вартість житлового будинку №21 по вулиці Жданова в м. Тячів становить 410318 гривень (а.с.67).

В забезпечення виконання зобовязань позичальника ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит №286-Н-06 від 13 вересня 2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та відповідачкою ОСОБА_1 13 вересня 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 в реєстрі за №3508, згідно до п.1.2 якого відповідачка ОСОБА_1 надала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок №21 по вулиці Жданова в м. Тячів, Закарпатської області (а.с.12-14).

Рішенням Тячівського районного суду від 2 вересня 2010 року, яке набуло законної сили 14 вересня 2010 року, було вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит №286-Н-06 від 13 вересня 2006 року суму в розмірі 176084,34 гривень неповернутого кредиту і несплачених відсотків та штрафні санкції в сумі 8220,73 гривні (а.с.26).

Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від позичальника від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

В судовому засіданні встановлено, що в порушення укладених умов договору про іпотечний кредит №286-Н-06 від 13 вересня 2006 року відповідачка ОСОБА_1 ухиляється від взятих на себе зобовязань, не погашає кредит та щомісячну сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів і станом на 29.12.2015 року її заборгованість перед ПАТ «Державний ощадний банк України» становить 410344,05 гривень, з яких 135804,47 гривень сума заборгованості за основним боргом, 68527,31 гривень сума заборгованості по нарахованій пені за несвоєчасне погашення кредиту, 12221,31 гривень сума заборгованості по 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 107013,92 гривень сума заборгованості по втратах від інфляції за несвоєчасне погашення кредиту, 35280,93 гривень сума заборгованості по нарахованих відсотках за користування кредитними коштами, 17802,85 гривень сума заборгованості по нарахованій пені за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту, 3175,26 гривень сума заборгованості по 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту, 30518 гривень сума заборгованості по втратах від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків по кредиту.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Як вбачається з умов іпотечного договору від 13 вересня 2006 року (п.6.6) сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання і одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України при розгляді справи №6-1851цс15, зазначено, що при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

З іпотечного договору вбачається, що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем визначено як позасудовий спосіб захисту згідно умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторонами було погоджено позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (а.с.12-14).

Будь яких доказів про те, що іпотекодавець ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по кредиту надала згоду на передачу у власність позивачу нерухомого майна, яке є предметом іпотеки у позасудовому порядку матеріали справи не містять.

Крім того, суд констатує, що на даний час є чинними та не скасованими рішення виконкому Тячівської міської ради від 22 вересня 2008 року за №424 та видане на його підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 вересня 2008 року щодо житлового будинку №21 по вулиці Жданова в м. Тячів, яке є предметом іпотеки згідно іпотечного договору від 13 вересня 2006 року, при цьому вказане рішення виконкому та свідоцтво про право власності були прийняті та видані після укладення самого іпотечного договору.

Враховуючи наведене, суд вважає, що доводи представника позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок №21 по вулиці Жданова в м. Тячів шляхом передачі та визнання за іпотекодержатедлем ПАТ «Державний ощадний банк України» права власності вказаного іпотечного майна відповідачки ОСОБА_1 є безпідставними, а тому в задоволенні первісного позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нерухоме майно слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку», (в редакції на день укладення іпотечного договору), іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 5 цієї ж статті Закону передбачено, що у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Як вбачається з п.1.2 договору про іпотечний кредит від 13 вересня 2006 року кредит відповідачці ОСОБА_1 був наданий для придбання за договором купівлі-продажу від 13 вересня 2006 року нерухомого майна незакінченого будівництвом житлового будинку в м. Тячів по вулиці Жданова,21, тобто договір про іпотечний кредит та договір купівлі-продажу житлового будинку були укладені одного дня 13 вересня 2006 року.

Відповідно до п.5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року за №671, в редакції на день укладення іпотечного договору, державній реєстрації підлягають також правочини договору купівлі-продажу.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції на день укладення іпотечного договору) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Статтею 657 ЦК України (в редакції на день укладення іпотечного договору) передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч.5 ст.5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є нерухомість, що належить третім особам та стане власністю іпотекодавця після укладення такого договору, посвідчується нотаріусом до моменту оформлення права власності іпотекодавця на нерухомість.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України (в редакції на день укладення іпотечного договору), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 ст.204 цього ж Кодексу передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст.210 ЦК України (в редакції на день укладення іпотечного договору), правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України (в редакції на день укладення іпотечного договору), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 216 ЦК України (в редакції на день укладення іпотечного договору), недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

В судовому засіданні встановлено, що приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 після нотаріального посвідчення договору від 13 вересня 2009 року купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку в м. Тячів по вулиці Жданова,21, з дотриманням діючого на день укладення договору законодавства, було також проведено державну реєстрацію зазначеного договору купівлі-продажу шляхом внесення запису в Державний реєстр правочинів, про що свідчать відповідні витяги (а.с.101-102).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими

Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, враховуючи, що позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави для визнання спірного іпотечного договору від 13 вересня 2009 року недійсним, та, відповідно, скасування обтяження на житловий будинок в м. Тячів по вулиці Жданова,21,суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», де третя особа приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним та скасування обтяження, слід також відмовити.

Інших належних і допустимих доказів сторонами не наведено.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід розділити між сторонами.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 169, 209-215 ЦПК України, ст.ст.16, 203, 204, 210, 215, 218, 334, 526, 527, 530, 657, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.18, 33, 36 Закону України «Про іпотеку», п.5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року за №671, ч.5 ст.5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нерухоме майно відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», де третя особа приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним та скасування обтяження, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Г о л о в у ю ч и й: ОСОБА_5