У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 24 жовтня 2012 року уклала з фізичною особою -підприємцем ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) трудову угоду, за умовами якої працювала у останньої продавцем непродовольчих товарів у магазині «Владушка», що розташований в с. Кремне Лугинського району Житомирської області. 6 жовтня 2014 року її звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, однак у день звільнення їй не виплатили заробітну плату в розмірі 2002 грн 20 коп. за період з липня 2014 року до 6 жовтня 2014 року, а також компенсацію за невикористану відпустку. Зазначені грошові кошти були сплачені лише 25 червня 2015 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 7 жовтня 2014 року до 25 червня 2015 року в розмірі 5248 грн 80 коп. та 2 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5 248 грн 80 коп., 800 грн на відшкодування моральної шкоди, витрати на правову допомогу в розмірі 3 790 грн та 1 102 грн 40 коп. судового збору на користь держави.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, залишити у силі рішення суду першої інстанції та постановити окрему ухвалу, якою зобов'язати Державну інспекцію праці в Житомирській області провести перевірку дотримання ФОП ОСОБА_4 законодавства про оплату та охорону праці.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку з невиплатою всіх сум, що належали позивачу на день звільнення з вини відповідача, ФОП ОСОБА_4 повина сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок своєчасної невиплати заробітної плати.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові ОСОБА_3, виходив із відсутності вини ОСОБА_4 у невиплаті заробітної плати позивачці в день звільнення, що, в свою чергу, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 24 жовтня 2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладена трудова угода, за умовами якої остання працювала продавцем непродовольчих товарів.

Наказом від 6 жовтня 2014 року за № 4 ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Проте апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам позивача і наданим нею доказам щодо виплати їй заробітної плати за період з липня 2014 року до 6 жовтня 2014 року лише 25 червня 2015 року, що підтвердила в суді й ОСОБА_4

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України судові рішення не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, апеляційний суд, пославшись на відсутність вини ФОП ОСОБА_4 у невчасному проведенні повного розрахунку з позивачем, оскільки остання у день звільнення була відсутня на роботі, а матеріали справи не містять доказів її звернення до ОСОБА_4, не врахував, що обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок покладено на відповідача, роботодавця, а про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів сторін та надані ними докази належним чином не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик