Провадження № 2/470/23/16
Справа № 470/1197/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Міщенка Г.В.,

при секретарі Шелестюк І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок,

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок.

В позовній заяві вказала, що 03.04.1998 року уклала з відповідачем договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 на Універсальній товарній біржі «Виконт-Т» за № 1158. Вона сплатила продавцю обумовлену суму коштів та переїхала жити в будинок, а своє право власності на нього зареєструвала в Березнегуватській філії Миколаївського бюро технічної інвентаризації 07.04.1998 року за № 567, про що свідчить копія біржової угоди. 10.11.20015 року вона звернулася з питань укладення договору дарування до Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області, завідувачем якої відмовлено їй в прийняття біржової угоди в якості правовстановлюючого документа з підстав того, що вона ( угода ) нотаріально не посвідчена та рекомендовано звернутися до суду.

Посилаючись на викладені обставини та на ст.392 ЦК України, позивачка просила взнати за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 з господарськими та побутовими будівлями і спорудами.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 надала письмову заяву, в якій свої позовні вимоги про визнання права власності підтримала в повному обсязі, а справу просила розглянути без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 також надав в судове засідання письмову заяву, в якій позов визнав, а справу просив розглянути без його участі.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, доходить такого.

У відповідності до змісту ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обов'язки суб'єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.

Положеннями ст.42 Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року, який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми ( простої або нотаріальної ).

Згідно з вимогами ст.227 ЦК 1963 року договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Невиконання цієї вимоги тягне недійсність договору ( стаття 47 цього Кодексу ).

В той же час, відповідно до правил ст.15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, які укладені учасниками біржі щодо купівлі-продажу товарів або об'єктів нерухомості, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Така угода визнається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

З матеріалів справи вбачається, що 03.04.1998 року позивачка та відповідач уклали на Універсальній товарній біржі «Виконт-Т» договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 ( а. с. 5-6 ).

Сторони досягли згоди щодо усіх необхідних та суттєвих умов договору та відбулося його повне виконання, а 07.04.1998 року позивачка зареєструвала своє право власності на житловий будинок в Березнегуватській філії Миколаївського бюро технічної інвентаризації за № 567.

На даний час біржа ліквідована, проте позивачка не зверталася до суду з позовом про визнання такої угоди дійсною, як це передбачено ч.2 ст.47 ЦК 1963 року, а просить визнати за нею право власності на житловий будинок, майнові права за яким вже були зареєстровані в БТІ, посилаючись на ст.392 ЦК України, у відповідності з якою власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Проте зі змісту цієї статті слідує, що позов про визнання права власності може бути пред'явлений до особи, яка словами чи діями заявила про свої претензії на будинок, який перебуває у власності іншої особи.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не оспорює право власності позивачки на житловий будинок по АДРЕСА_1, про що він надав письмову заяву, визнавши позов у повному обсязі.

У відповідності із ч.1 ст.3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч.1 ст.15 ЦПК передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

За такого право власності позивачки на спірний житловий будинок не потребує захисту, адже не оспорюється відповідачем, а відтак й в задоволенні її позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок - в і д м о в и т и.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г. В. Міщенко