Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ», публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» Кічука Олега Івановича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» (далі - ПАТ «АБ «Київ»), у якому з урахуванням уточнень позовних вимог просила поновити її на посаді головного бухгалтера ПАТ «АБ «Київ»; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Зазначала, що з 24 липня 2010 року вона працювала заступником головного бухгалтера банку, а з 18 грудня 2013 року - головним бухгалтером. Наказом члена Правління банку ОСОБА_8 № 274-к від 31 грудня 2014 року її звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. За змістом рішення Правління банку від 31 грудня 2014 року, на підставі якого винесено наказ про її звільнення, грубим порушенням нею трудових обов'язків вказано недотримання вимог наказу банку від 25 грудня 2014 року № 148 в частині черговості виконання розрахункових документів на виконання рішення суду. Разом з тим, конкретних осіб, які здійснили платіж 30 грудня 2014 року із порушення наказу банку від 25 грудня 2014 року № 148 не встановлено, вину за вчинення цього платежу покладено на неї безпідставно. Крім того, відповідальність за дотримання чергових платежів за наказом банку від 25 грудня 2014 року № 148 покладено й на інших осіб; член Правління банку ОСОБА_8 не мав повноважень на підписання наказу про її звільнення.

Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «АБ «Укргазбанк») залучено до участі у справі у якості співвідповідача ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року на підставі заяви ОСОБА_6, у якій вона зазначала, що ПАТ «АБ «Київ» приєднано до ПАТ «АБ «Укргазбанк» у порядку реорганізації.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_6 на посаді головного бухгалтера ПАТ «АБ «Київ». Стягнуто з ПАТ «АБ «Київ» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2015 року по 10 вересня 2015 року включно у розмірі 279 781 грн 65 коп. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АБ «Київ» КічукО.І., посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судами встановлено, що з 03 липня 2009 року основним акціонером ПАТ «АБ «Київ» є держава Україна в особі Міністерства фінансів України. З серпня 2014 року банк перебуває у незадовільному фінансовому стані та має проблеми з ліквідністю.

Голова Правління банку Тютюнник О.А. на підставі наказу від 22 вересня 2014 року № 206-к склав повноваження та звільнився за власним бажанням. Наглядова Рада банку тимчасово передала частину повноважень Голови Правління банку - Правлінню Банку та двом членам Правління відповідно.

З 21 липня 2010 року ОСОБА_6 працювала на посаді заступника головного бухгалтера ПАТ «АБ «Київ». 24 липня 2013 року згідно наказу № 304-к була переведена на посаду головного бухгалтера. 31 грудня 2014 року відповідно до наказу № 274-к члена Правління банку ОСОБА_8 була звільнено з посади головного бухгалтера за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України.

За змістом рішення Правління банку від 31 грудня 2014 року, на підставі якого винесено наказ про її звільнення, грубим порушенням нею трудових обов'язків визнано недотримання вимог наказу від 25 грудня 2014 року № 148 в частині черговості виконання розрахункових документів на виконання рішення суду.

Згідно пп. 1.1., 1.2. наказу від 25 грудня 2014 року № 148, розрахункові документи виконуються банком на підставі реєстрів, підписаних членом Правління банку, головним бухгалтером та куратором банку, призначеним Національним банком України, якщо інше не визначено рішенням Правління банку. Реєстри на паперових носіях подаються куратору для аналізу та погодження шляхом візування.

За п. 1.5 наказу розрахункові документи виконуються банком на підставі реєстрів, оформлених згідно із п. 1.1 цього наказу, у такій черговості: у першу чергу зокрема списуються кошти на підставі рішень суду.

Судами встановлено, що з Відділу Державної виконавчої служби України до банку надійшла платіжна вимога від 10 грудня 2014 року № 308/12 щодо списання із рахунків боржника та клієнта банку - КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради грошових коштів на виконання рішення господарського суду Житомирської області.

Відповідно до виписки із особового рахунку боржника та клієнта банку КП «Житомиртеплокомуненерго» за 30 грудня 2014 року банком було списано із рахунку грошові кошти на суму 1 369 500 грн, хоча на кінець дня залишався залишок у сумі 68 604 грн 93 коп. Тобто, платіжна вимога від 10 грудня 2014 року № 308/12 не була виконана належним чином. Вказане порушення було виявлено 31 грудня 2014 року членом Правління ОСОБА_11 та встановлено, що реєстри зовнішніх платежів за вищезгаданим рішенням суду на загальну суму 1 429 534 грн 76 коп. були виконані не у повному обсязі, при цьому було здійснено розрахунки за реєстром оплат господарських операцій банку, які слід було виконувати у п'яту чергу.

Таким чином, мало місце порушення черговості виконання розрахункових документів відповідно до наказу від 25 грудня 2014 року № 148, оскільки виконання реєстру оплат господарських операцій банком мало бути здійснено тільки після повного виконання реєстру зовнішніх платежів по рахунку 2600, який підлягав виконанню у першу чергу.

Дійшовши висновку про незаконність звільнення позивача, суд першої інстанції, із яким погодився апеляційний суд, зазначав, що у наказі про звільнення не вказано, за яке одноразове грубе порушення трудових обов'язків головний бухгалтер звільнена (посилання на такі обставини містить лише рішення Правління банку від 31 грудня 2014 року). Відповідач не надав докази на підтвердження того, що порушення черговості виконання розрахункових документів відбулося саме внаслідок дій або бездіяльності позивача, оскільки пунктом 9.1. наказу № 148 передбачено, що відповідальними за дотримання черговості платежів, визначеної п. 1.5 цього наказу, крім головного бухгалтера, є й інші особи (директор Департаменту продажів банківських продуктів, директор Департаменту платіжних карток, начальник служби контролю діяльності відокремлених підрозділів тощо).

Із такими висновками погоджується колегія суддів.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України№ 6-33цс14 від 21 травня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, суди дійшли висновку про те, що роботодавцем не доведено факту одноразового грубого порушення ОСОБА_6 трудових обов'язків, не встановлено її вини у такому порушенні, що є однією з умов застосування п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Крім того, не було встановлено й негативних наслідків порушення трудових обов'язків (тобто виду й розміру заподіяної у зв'язку з цим шкоди), банк посилався на можливе застосування заходів впливу з боку Національного банку України, а не на настання таких наслідків як обставин, що відбулися та завдали шкоди.

З урахуванням викладеного, висновки судів про незаконність наказу про звільнення ОСОБА_6 узгоджуються із вимогами закону.

Посилання судів на неповноважність особи, яка підписала наказ про звільнення позивача, є необґрунтованими, оскільки питання про звільнення головного бухгалтера вирішувалося на засіданні Правління банку (т. 2, а. с. 26), тобто колегіально відповідно до повноважень (п. 12.6.3.6. Статуту), які передано Правлінню банку рішенням Наглядової ради від 07 жовтня 2014 року. На підставі п. 4.3. Положення про Правління ПАТ «АБ «Київ» (т. 2, а. с. 16) повноваження підписати наказ про звільнення ОСОБА_6 з роботи на засіданні Правління банку 31 грудня 2014 року делеговано ОСОБА_8

Наведені посилання судів на правильність вирішення справи не впливають, а тому підлягають виключенню із мотивувальної частин судових рішень із залишенням рішень судів в іншій частині без змін на підставі ст. 337 ЦПК України.

Щодо доводів касаційної скарги про безпідставність стягнення із банку відшкодування моральної шкоди, необґрунтованості її розміру необхідно зазначити таке.

Стаття 237№ КЗпП Українипередбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із 237№ КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримки виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237№ КЗпП Україниздійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-23цс12 від 25 квітня 2012 року).

У справі, яка переглядається, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 3 000 грн, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суди врахували характер порушення прав позивача, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень й доводи касаційної скарги про те, що з 25 червня 2015 року в ПАТ «АБ «Київ» розпочато процедуру ліквідації, а тому підлягають застосуванню положення ст. 240№ КЗпП України.

За змістом ст. 240№ КЗпП України, у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до положень ч. ч. 7, 8 ст. 77 Закону України «Про банки та банківську діяльність» процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Національний банк України вносить запис до Державного реєстру банків про ліквідацію банку на підставі отриманого від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення про затвердження ліквідаційного балансу та звіту ліквідатора.

Відомості про внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємцівпро ліквідацію ПАТ «АБ «Київ» у матеріалах справи відсутні, таких обставин на момент розгляду справи судами не встановлено, а тому ст. 240№ КЗпП України до спірних правовідносин не застосовується.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» Кічука Олега Івановича відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року залишити без змін, виключивши з мотивувальної частини судових рішень посилання на неповноважність особи, яка підписала наказ про звільнення позивача, як на підставу вирішення позову.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик