Справа № 509/2466/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

11 липня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, та в остаточній редакції якого від 20.10.2016 р. просив суд, стягнути солідарно з обох відповідачок на свою користь грошові кошти у розмірі 194767,57 грн. та в рівних частках судовий збір у сумі 1947 грн., посилаючись на незаконне придбання квартири АДРЕСА_1 на ім`я його колишньої тещі ОСОБА_2 (матері колишньої дружини - відповідачки ОСОБА_3.) на спільні сумісні кошти колишнього подружжя - його та ОСОБА_3, частина яких була запозичені ним особисто у своїх батьків, загальний розмір яких становить 389525,15 грн., за які була придбана та відремонтована вищевказана квартира, право власності на яку було протиправно оформлено на ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач підтримав свій уточнений позов та просив суд його задовольнити.

Представники обох відповідачок позов не визнали повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, з підстав, викладених у їхніх письмових запереченнях на позов.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали позову та додатково надані докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності - є непорушним.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Частиною 1 статті 218 ЦК України передбачено - недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись - письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду - не може ґрунтуватися не свідченнях свідків.

Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до приписів ст.ст. 328,334 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із ст. 331 ЦК України - право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Стаття 656 ЦК України передбачає - предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Суд встановив, що рішенням Овідіопоьського райсуду Одеської області від 15.04.2015 р., яке набрало законної сили 27.04.2015 р. - шлюб між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 був розірваний та малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на виховання матері ОСОБА_3 (а.с. 10).

Позивач стверджує, що для вирішення сімейно-побутових питань з приводу окремого проживання його та колишньої дружини ОСОБА_3, вони нібито спільно вирішили придбати квартиру в ж/м «Радужний» за спільні грошові кошти подружжя, та позивач особисто запозичив у своїх батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошову суму у розмірі 10000 дол. США, якої не вистачало для придбання вищевказаної квартири. Згодом, позивач дізнався, що скориставшись його знаходженням у лікарні у зв'язку з ДТП, батьки його дружини ОСОБА_7 та ОСОБА_2, за спільні кошти подружжя позивача та ОСОБА_3 15.07.2013 р. незаконно, без відома позивача та без його згоди, уклали договір купівлі-продажу майнових прав № Р524, відповідно до якого, ОСОБА_2 за 269535,15 грн. придбала квартиру № АДРЕСА_1, Овідіопольського району Одеської області, про що не було відомо позивачу, чим були порушені його права та інтереси (а.с. 6-9).

Також, позивач наполягає на тому, що всі свої сили та гроші він направив для придбання та ремонту вказаної квартири, шляхом продажу свого мотоциклу за 3650 дол. США, запчастин до нього за 800 дол. США та меблів зі спальні за 700 дол. США, які були використані для придбання та облаштування квартири, більшу частину ремонту в якій він виконував самостійно за допомогою друзів, і для ремонту квартири ним було витрачено 120000 грн., а вартість всіх вкладених у квартиру грошових коштів, враховуючи її вартість складає на думку позивача 389525,15 грн., половину з яких 194767,57 грн. позивач просить солідарно стягнути з обох відповідачок.

При чому, в обґрунтовування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що у його колишньої тещі відповідачки ОСОБА_2 не було ніяких грошей для придбання вищевказаної квартири, адже вона є пенсіонеркою і не працює.

Однак, як встановив суд, будь-яких належних та допустимих документальних доказів, передбачених ст.ст. 10,57-60 ЦПК України того, що позивач та відповідачка ОСОБА_3 мали накопичені спільні сімейні грошові кошти подружжя для придбання вказаної квартири, які зокрема, як стверджує позивач були отримані ним від продажу свого мотоциклу за 3650 дол. США, запчастин до нього за 800 дол. США та меблів зі спальні за 700 дол. США, і які нібито були використані для придбання та облаштування квартири - позивачем суду не надані і у суду вони відсутні, як і не надані позивачем документальні докази запозичення коштів у розмірі 10000 дол. США (нотаріально посвідчені договори позики чи дарування грошей) у своїх батьків начебто для придбання згаданої вище квартири, що передбачене ст.ст. 1046-1047 ЦК України, а тому вказані посилання позивача є хибними в розумінні норм вищевказаних ст.ст. 10,57-60 ЦПК України та є неналежними доказами по справі, а отже жодних належних та допустимих доказів спільно набутих під час шлюбу грошових коштів для придбання зазначеної квартири - позивачем суду не надано.

Одночасно, суд з`ясував і це підтверджується документальними доказами по справі, що договір купівлі-продажу майнових прав вказаної квартири № Р524 від 15.07.2013 р. - було укладено між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_2, в якому було обумовлено вартість майнових прав у розмірі 269535,15 грн., які згідно з довідками ТОВ «Руніком Стройінвест» № 14/24 від 18.06.2014 р. були повністю виплачені ОСОБА_2 в розмірі 100% вартості майнових прав, а також по іншим платежами, пов'язаними з придбанням майнових прав на вищевказану квартиру АДРЕСА_1» і ОСОБА_2 володіє 100% майнових прав на вказану квартиру, що зокрема підтверджується банківськими квитанціями на різні грошові суми, в яких ОСОБА_2 вказана у якості саме платника за придбання майнових прав згідно вищевказаного договору придбання майнових прав № Р524 від 15.07.2013 р. (а.с. 6-9,38,39-43).

Крім цього, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 61889060 від 21.06.2016 р. - власницею вищевказаної квартири є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № Р524 від 15.07.2013 р. (а.с. 44-45).

Тобто на сьогодні законною власницею вищевказаної квартири є відповідачка ОСОБА_2, право власності якої ніким не оспорено та не скасовано та яка у встановленому Законом порядку набула право власності на вищевказану квартиру.

Суд не бере до уваги безпідставні посилання позивача про відсутність у відповідачки ОСОБА_2 грошей для придбання зазначеної квартири, так як вказані твердження не ґрунтуються на нормах Закону, і в даному цивільному провадженні - судом не досліджується джерело і спосіб доходів ОСОБА_2 для придбання квартири, а навпаки, свою правову позицію згідно норм ст.ст. 10,57-60 ЦПК України щодо існування у позивача спільних сумісних коштів для придбання вказаної квартири повинен довести саме позивач, який звернувся до суду з даним позовом.

Також, позивачем не було надано суду документальних доказів вартості ремонту квартири у сумі 120000 грн., а розписка ОСОБА_8 про виконання останнім ряду ремонтних робіт, за що він отримав від позивача грошову винагороду 8300 грн. - є неналежним доказом по справі з урахуванням вимог ст. 218 ЦК України, а також того, що законна власниця вказаної квартири ОСОБА_2 не укладала з ОСОБА_8 будь-яких договорів на ремонт її квартири та не уповноважувала на це позивача чи сторонніх осіб, яким не надала ні дозволу, ні ключів від вказаної квартири.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позову, відсутність будь-яких доказів порушення прав, свобод та інтересів позивача, і в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,88,205,209,212,213,214-215,218 ЦПК України, ст.ст. 192,202-205,207,319,328,334,656 ЦК України, ст.ст. 61,60,70 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.