Провадження № 2/185/326/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2016 року

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М. М.,

за участю cекретаря судового засідання Оладенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 У вказаному будинку за згодою попереднього власника зареєстрований відповідач. Після набуття права власності на спірний житловий будинок, позивач не надавала своєї згоди на проживання відповідача у будинку та письмово повідомила його про необхідність звільнити житлове приміщення. У зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований та проживає у будинку, позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та позбавлена права використовувати належне їй житло для проживання своєї родини. Тому просить позбавити відповідача права користування зазначеним будинком.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що за життя попереднього власника будинку набув право користування чужим житлом - сервітут. Також зазначив, що позивач, як новий власник житла, не дала згоди на його проживання у будинку, про що його письмово повідомила приблизно у червні-липні 2014 року. Відповідач вважає, що передбачені законом підстави для припинення права користування житлом відсутні.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 квітня 2014 року /а.с.5-6/.

Відповідач зареєстрований у спірному житловому будинку 29 грудня 2009 року, що підтверджується відомостями, зазначеними у паспорті, який було оглянуто у судовому засіданні та повідомленням ВАДР ГУ ДМС України в Дніпропетровській області /а.с. 10/. Зі свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, на момент реєстрації відповідача у житловому будинку його власником був ОСОБА_3, який позивачу доводився батьком /а.с.5/.

У судовому засіданні сторони підтвердили, що відповідач був зареєстрований у будинку як член сім'ї колишнього власника. Також, у судовому засіданні сторони підтвердили, що у червні-липні 2014 року позивач письмово повідомила відповідача про необхідність звільнити житлове приміщення. Вказані обставини визнані сторонами та у відповідності до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Як на підставу вимог про захист права власності позивач посилається на ту обставину, що належне їй житло необхідне для власного проживання та проживання її сім'ї, до складу якої відповідач не входить.

Суд вважає доводи позивача про необхідність йому житла для власного проживання обґрунтованими, оскільки позивач зареєстрована у спірному будинку. Проте проживання в одному будинку з особою, яка не є членом її сім'ї, на думку суду суперечить моральним засадам суспільства та порушує права позивача як власника житлового будинку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, Закон не передбачив при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14, що в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог суд виходить з того, що позивач є новим власником житлового будинку та позбавлена права використовувати його за власним розсудом у зв'язку з реєстрацією та проживанням члена сім'ї колишнього власника; договір найму житла позивач та відповідач не укладали; на момент набуття позивачем права власності на житловий будинок, відповідач не був та не є на теперішній час членом сім'ї позивача; позивач письмово повідомила відповідача про необхідність звільнити житлове приміщення.

Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача щодо наявності сервітуту або інших підстав для його проживання у зазначеному вище житловому приміщенні не підтверджені належним чином. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що раніше позивач зверталась до суду з аналогічним позовом і їй було відмовлено. Проте, зазначені доводи є безпідставними, оскільки даний позов поданий з інших правових підстав.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача як власника житлового будинку порушені, а у відповідача відсутні правові підстави для використання житла, що є підставою для задоволення позову.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача користь позивача.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 487,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 02 лютого 2016 року.

Суддя М. М. Перекопський