Номер провадження: 22-ц/785/5335/16
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Погорєлової С.О.

суддів - Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі - Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням психічного здоров'я людини, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просила вселити її в квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням психічного здоров'я людини у розмірі 200 000 гривень (а. с. 2-6).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності у рівних частках, по 1/2 частки за кожним, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.11.1998 року. В 2001 році позивачка познайомилась з ОСОБА_6, вони почали проживати разом однією сім'єю, а з 2005 року почали проживати в спірній квартирі, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Після смерті ОСОБА_5 2/3 спірної квартири успадковує ОСОБА_6, 1/3 частка успадковуються відповідачкою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки, ОСОБА_6 Після його смерті позивачка залишилась проживати у вищевказаній квартирі. 10.11.2014 року позивачка пішла на роботу, а коли повернулася в квартиру, то відповідачі: сестра чоловіка ОСОБА_4 та її син ОСОБА_3 не впустили її у квартиру, замки на вхідних дверях були змінені. Оскільки відповідачі перешкоджають ОСОБА_2 у користуванні квартирою, погрожують фізичної розправою, ображають, то остання зверталась до правоохоронних органів. 29.05.2015 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого їй перейшло у власність 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_1. Вказане стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням психічного здоров'я людини - залишено без задоволення. Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 487,20 гривень у рівних частках, тобто по 243,60 гривень з кожного (а. с. 81-83).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення змінити, стягнути з відповідачів моральну шкоду, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 87-91).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів не перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 про вселення та зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням психічного здоров'я людини, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи та зібраним доказам.

Відповідно до ст. ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до положень ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

З наведених норм законодавства вбачається, що власник житла має право на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своєю власністю, та не може бути позбавлений такого права без позбавлення його права власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, що вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.05.2015 року (а. с. 9, 11).

ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить ? частка квартири АДРЕСА_1, що вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 71).

ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_1, що вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 72).

У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що після смерті чоловіка ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідачі ОСОБА_4 та її син ОСОБА_3 вигнали її з квартири, змінили замки, не дають їй можливості користуватись квартирою. З цього приводу позивачка зверталася до правоохоронних органів.

За правилами ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Згідно із п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 12.11.2014 року ОСОБА_2 зверталася до Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою про порушення кримінальної справи по факту погрози вбивством, фізичної розправи з боку ОСОБА_8 (а. с. 13).

Листом від 25.11.2014 року за № 31/24-24046 Суворовським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_2 було надано відповідь, що її заяву розглянуто, матеріали зареєстровано в ЖЕУ за № 30820 від 13.11.2014 року, по вказаним у заяві фактам з ОСОБА_8 було проведено бесіду профілактичного характеру про недопущення порушення діючого законодавства, в подальшому по усім іншим питання ОСОБА_2 було рекомендовано звертатися до суду (а. с. 14).

04.12.2014 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до прокуратури Одеської області із проханням проконтролювати виконання обов'язків Суворовським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо її заяви від 12.11.2014 року; ініціювати порушення кримінальної справи за ст. ст. 129, 356 КК України у відношенні ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (а. с. 15).

Довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги вищевказані звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів та її медичні довідки з КУ «Міська поліклініка № 29», є неспроможним.

Факт звернення до правоохоронних органів із вказаними заявами не свідчить про те, що ОСОБА_2 було завдано моральну шкоду, яку вона оцінила в 200 000 гривень.

Крім того, із довідок з КУ «Міська поліклініка № 29» від 03.07.2015 року та від 23.09.2015 року не вбачається, що саме діями відповідачів ОСОБА_2 завдано психічне ушкодження (а. с. 16, 17).

Таким чином, ОСОБА_2 не доведено завдання їй моральної шкоди відповідачами, а відтак правових підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 травня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 травня 2016 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.О.Погорєлова

Судді Т.В.Цюра

І.П.Сидоренко