Справа № 346/45/15-ц
Провадження № 22-ц/779/290/2016
Головуючий у 1 інстанції Бирич Н. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П.І.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 08.08.2007 року в розмірі 10 500,21 грн.

В обґрунтування позову позивач зіслався на те, що у серпні 2007 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У звязку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобовязань, станом на 30 листопада 2010 року за кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 12 892,14 грн., яка була стягнута з боржника рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 лютого 2011 року. Вказане судове рішення виконане ОСОБА_3 14 листопада 2013 року.

Однак, станом на 30 листопада 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 9 762,11 грн., а також 250 грн. штраф (фіксована частина), 488,10 грн. штраф(процентна складова), які позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості, яка була нарахована за час невиконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.02.2011 року, а не стягнення кредитної заборгованості.

Крім того, суд помилково та без урахування правової позиції Верховного Суду України у справі за №6-1206цс15 дійшов висновку про закінчення строку дії кредитного договору та неможливості нарахування відсотків та неустойки на суму невиконаного зобовязання.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримала доводи скарги з наведених в ній мотивів.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», в подальшому назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, який по своєму змісту є кредитним договором, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з базовою відсотковою ставкою за кредитом 2,5% на місяць, що складає 30% річних на залишок заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки.

Факт укладення договору між сторонами підтверджується заявою позичальника від 08.08.2007 року, відповідно до якої він погодився з тим, що ця заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 18-19).

Відповідно до п. 6.5. Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 26) позичальник зобов'язався погашати заборгованість по кредиту, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 5.4. Правил користування платіжною карткою (а.с. 30) позичальник зобов'язався погашати проценти по кредиту щомісячно за попередній місяць, а кредит - в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH).

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у стягненні з відповідача заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії платіжної картки відповідача закінчився в серпні 2009 року. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.02.2011 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08.08.2007 року, яка станом на 30.11.2010 року становила 12 892,14 грн. (а.с. 10-11).

Вказана заборгованість у відповідності до рішення суду погашена ОСОБА_3 в повному обсязі 14.11.2013 року (а.с. 74-78, 52-59).

Однак, з даним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся лише в січні 2015 року, тобто після спливу трьохрічного строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

В силу ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Судом першої інстанції установлено, що за даними платіжної картки ОСОБА_3 (а.с. 84) строк її дії закінчився в серпні 2009 року. Доказів видачі відповідачу нової платіжної картки позивачем не надано.

В засіданні суду представник апелянта ствердила, що взамін цієї картка нова платіжна картка ОСОБА_3 не видавалась.

Верховним Судом України в постановах від 19 березня 2014 року та 01 жовтня 2014 року висловлена правова позиція, згідно якої відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно позовної заяви, ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_3 звернулося в суд в січні 2015 року. Позивач у позовній заяві не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В своїх запереченнях відповідач ОСОБА_3 зауважував суду, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення з таким позовом до суду, оскільки строк дії його платіжної картки закінчився ще в 2009 році.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

За таких обставин, давши оцінку наведеним доказам та доводам сторін, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що із закінченням строку дії платіжної картки, тобто із січня 2009 року, почався перебіг строку позовної давності на звернення позивача в суд з позовною вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором від 08.08.2007 року, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення в суд з наведеним позовом, а тому в його задоволенні слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Суперечливими є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості, яка була нарахована за час невиконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.02.2011 року, а не стягнення кредитної заборгованості. Як ствердила в засіданні апеляційного суду представник апелянта, предметом їхнього позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме, процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за неналежне виконання грошового зобовязання. Судом першої інстанції обставини справи встановлені правильно та правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема глави 48 ЦК України, якою врегульовано питання виконання зобовязання та глави 18 цього кодексу щодо обчислення строків позовної давності.

Помилковим є посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України у справі за №6-1206цс15, оскільки правова позиція про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання за договором позики й не позбавляє права стягнення процентів за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, висловлена Верховним Судом України по спірних правовідносинах сторін кредитного договору, дія якого не закінчилась, а в даному випадку строк дії платіжної картки закінчився ще в 2009 році і з позовом позивач звернувся в суд зі спливом строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

За приписами ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_4