АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 639/5349/14
Провадження № 22-ц-/790/652/16 Головуючий І інстанції: Рубіжний С.О.
Категорія: трудові Доповідач: Івах А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Бобровського В.В., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він з 1975 року працював на підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка».

20 травня 2014 року його було звільнено на підставі ч. 1ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників. Про існування вказаного наказу йому стало відомо лише 21 травня 2014 року, коли його запросив керуючий санацією та повідомив про скорочення штату працівників, після чого видав трудову книжку із записом про звільнення.

На його думку звільнення є незаконним та безпідставним оскільки, за два місяця до звільнення, яке мало було відбутися його, не повідомляли щодо скорочення штату, не узгоджували питання про звільнення з профспілковою організацією, яку він очолює на підприємстві.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Наказ Керуючого санацією Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» Булижина І.В. № 62 к від 20 травня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КзПП України визнано незаконним та скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді налагоджувальника технологічного обладнання 6 розряду Державного підприємства «Харківський приладобудівельний завод ім.. Т.Г. Шевченка». Стягнуто з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 7750 гривень 71 копійку. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, безпідставного незастосування вимог ст. 43, 252 КЗпП України та положень ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», без урахування, що наявні матеріали справи не містять доказів обрання позивача, наявності у нього повноважень голови первинної профспілкової організації робітників ВО «Моноліт» на час його звільнення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити нове, яким стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 10830 гривень 11 копійок замість стягнутої суми 7750 грн. 71 коп..

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що він не погоджується з розміром суми, вважає, що суд безпідставно нарахував заробітну плату лише за 99 робочих днів без урахування вимог ст. 113 КЗпП України відповідно до яких простой не з вини працівників оплачується в розмірі 2/3 частин встановленого тарифу, а це становить: 158-99=59 днів (78,29х59х2/3=3079,40 грн.). У зв'язку з чим стягненню підлягає вказана сума за 158 днів вимушеного прогулу (7750 грн. 71 коп.+3079,70 грн. = 10830,11 грн.).

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Наявні матеріали справи свідчать, що раніше позов ОСОБА_1 був предметом розгляду судами трьох інстанцій.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 вересня 2014 року в позові ОСОБА_1 до ДП «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою судової колегії судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Харківської області від 25 грудня 2014 року вказане рішення було залишено без змін.

На підставі ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 вересня 2014 року та ухвалу судової колегії судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Харківської області від 25 грудня 2014 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 171л від 10.03.1975р. прийнятий на роботу на посаду налагоджувальника ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» (а.с.6-8).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.11.2009р. у межах розгляду справи про банкрутство запроваджено процедуру санації ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка».

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.06.2013 р. призначено керуючим санацією арбітражного керуючого Булижина І.В. (а.с.87-93).

Наказом керуючого санацією ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про приведення чисельності працівників підприємства у відповідність з об'ємами виробництва на 2014р. за №12з від 17.01.2014р. зобов'язано виконавчого директора та заст. директора по кадрам забезпечити відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України скорочення чисельності персоналу за додатком до наказу про вивільнення 29 осіб, в тому числі двох штатних одиниць налагоджувальника технологічного обладнання цеху 91 (а.с. 99-100).

З наказом №12 з від 17.01.2014 року про вивільнення позивач ОСОБА_1 ознайомлений під особистий підпис 25 лютого 2014 року.

На момент звільнення позивача на ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Г.Г.Шевченка» не було вільних вакансій за відповідною професією чи спеціальністю ОСОБА_1.

Від переведення на запропоновані відповідачем вакантні посади позивач відмовився.

Наказом № 62-к від 20.05.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади налагоджувальника технологічного обладнання за скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, проведено остаточний розрахунок з перерахуванням на картковий рахунок належних позивачеві сум при звільненні. ( а.с. 84-85, 111-114).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що він є головою профспілкової організації - «Профспілка робітників В.О. «Моноліт» з 26 квітня 1993 року, як на підтвердження цього факту суд посилається на копію посвідчення №001 від 1993 року (а.с.3 т.с.І), при цьому суд прийняв до уваги, що відповідач не є членом діючої на заводі профспілки, при його вивільненні адміністрація не зверталася до виборного органу первинної профспілкової організації про надання згоди на таке звільнення.

З висновком суду першої інстанції судова колегія погодитися не може.

На виконання вимог ч.9 ст. 43, 252 КЗпП України під час нового розгляду справи було здійснено запит до Харківської обласної профорганізації Української міжгалузевої республіканської профспілки «Праця» щодо надання згоди на звільнення позивача. Листом від 05 жовтня 2015 року №03/15/127 Харківська обласна профорганізація Української міжгалузевої республіканської профспілки «Праця» відмовила в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 (т.2 а.с. 58).

Зміст листа №03/15/127 від 05 жовтня 2015 року свідчить, що Харківська обласна профорганізація солідарних профспілок Української міжгалузевої республіканської профспілки «Праця» (далі по тексту - профорганізація) відмовила в наданні згоди на звільнення Позивача, посилаючись, зокрема, на «...відсутність інформації про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких треба звільнити, строки проведення звільнень, які вживались заходи щодо запобігання звільненню чи зведення їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення, відсутність розгляду переважного права на залишенні на роботі тощо»,а також на те, що запити на отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 з займаної посади отримувалися неодноразово, та жодного разу згоди на це надано не було.

Відмова (лист №02/14/30 від 24 грудня 2014 року та №03/15/127 від 05 жовтня 2015 року) в наданні згоди на звільнення не містить правового обґрунтування.

Наявні матеріали справи свідчать, що керуючий санацією підприємства 01.12.14р. звернувся з запитом № П125-215 від 01.12.14р. до Харківської обласної профорганізації солідарних профспілок Української міжгалузевої республіканської профспілки «Праця» про надання належним чином завірених документів (протоколів, рішень), які підтверджують обрання ОСОБА_1 головою профспілкової організації робітників БО "Моноліт", його повноваження, строк на який його обрано та порядок припинення повноважень (а.с. 216 т.1).

Проте, Харківська обласна профорганізація солідарних профспілок Української міжгалузевої республіканської профспілки «Праця» на зазначений запит запитуваних документів не надала (лист № 02/14/25 від 02.12.14 р. (а.с. 219 т.1).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 49 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 40, ч.ч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

ОСОБА_1 було попереджено в установлені законом строки, запропоновано вакантні посади, але згоди на переведення останній не дав, про що ОСОБА_1 підтвердив в ході розгляду справи.

Відповідно до частини третьої статті 41 Закону N 1045-Х1У та частини третьої статті 252 КЗпП звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 частини першої статті 40 і пунктами 2, 3 частини першої статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відмова у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем не містить правового обґрунтування підстав відмови.

А за відсутності в рішенні обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виробничого органу профспілкової організації.

Матеріали справи не містять належних та допустимих, у розумінні вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України, доказів на підтвердження факту, що саме ОСОБА_1 О,М. на час його звільнення мав повноваження голови первинної профспілкової організації робітників ВО «Моноліт».

З урахуванням встановлених дійсних обставин справи, особливості та характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, встановленого факту, що відмова Профспілки у ненаданні згоди на звільнення ОСОБА_1 не містить правового обґрунтування, судова колегія доходить висновку про законність звільнення позивача з посади.

При вирішенні спору про поновлення на роботі осіб, звільнених на підставі п.1 ст. 40 КЗпП на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України , суд не вправі обговорювати питання про доцільність проведення відповідачем скорочення штату.

Підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» судова колегія находить такими, що підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. Т.Г. Шевченка» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -