Справа №639/4947/15
№2/6391759/16
РІШЕННЯ

Іменем України

24 жовтня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Іванової І.В.,

за участю секретаря - Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення , суд

Встановив:

22 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення.

10 серпня 2016 року ОСОБА_1 надав уточнений позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що він є власником 185/600 частин житлового будинку за адресою м. Харків , вул. Маковського ,4 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.01.1992 року , зареєстрованого к КП «ХМБТІ» 28 травня 1992 року за №40253. Інша частина , а саме -185/600 частин житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_5, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.01.1992 року. Другою половиною спірного будинку користуються відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є також власниками частини цього будинку. На сьогодняшній день, він як власник вищевказаного нерухомого майна не має можливості у повному обсязі реазізувати своє право власності , оскільки відповідачі у будь-який спосіб чинять перешкоди у користуванні ним цим майном, а саме відповідач ОСОБА_2 замінив вхідні двері, ключі від частини будинку йому не дає, чим перешкоджає вільному доступу та користуванню власністю. З питань протиправних дій щодо перешкоджання у користуванні житловим будинком він неодноразово звертався до дільнічих інспекторів, чергове - 13.05.2016 року про що наданий висновок від 20.05.2016 року. Однак бажаного результату та поновлення його прав не дали. ОСОБА_2 від будь-яких пояснень утримується , незаконні дії по не допуску його до власної оселі продовжує: двері не відчинює , залякує, що спустить на нього собаку.

У судовому засіданні представник позивича ОСОБА_1, ОСОБА_6 позов підтримала у повному обсязі та надала пояснення відповідні вищевикладеному.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 позов не визнали, підтвердили,що позивач є власником 185/600 частин вищевказаного домовлодіння. ОСОБА_2 також володіє 185/600 частиною будинку. ОСОБА_2 мешкає у будинку з 2012 року та у тому ж році особисто зробив до частини будинку, яку займає, прибудову. ОСОБА_2 пояснив, що протягом багатьох років між спадкоємцями та спадкодавцями усіх сторін склався фактичний порядок користування спірним житловим будинком. Так, він з братом ОСОБА_1 успадкувалди по 185/600 частини будинку після смерті дідуся,який залишив заповіт. Дідусь займав ту частину будинку, яку він зараз займає. Відповідачі протягом багатьої років займають іншу половину житлового будинку , яку успадкували та мають окремий вхід. У нього з братом ОСОБА_1 була домовленість , що той займає запрохідну кімнату, а він прохідну. Проти такого користування він не заперечує і на теперішній час, однак заперечує проти користування позивачем кухнею та коридором, які він сам прибудував. Також заперечує проти того, щоб позивач проходив через його коридор та кухню. Вважає, що позивач повинен самостійні прибудувати до своєї кімнати кухню, тамбур та зробити окремий вхід.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_8 протии позову заперечували з підстав зазначених відповідачем ОСОБА_2 та підтвердили його пояснення.

Суд, вислухав пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково , виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як встановлено судовим розглядом сторонам у справі житловий будинок 4 по вул.. Маковського в м. Харкові належить на праві спільної часткової власності. Та між сторонами та їх спадкодавцями склався фактичний порядок користування.

Як вказує представник позивача, що починаючи з 2012 року, позивач неодноразово намагалась вселитися в спірний будинок , однак відповідачі чинили йому перешкоди у цьому, а саме брат ОСОБА_2 не впускав до спірного будинку та не надає ключі від вхідних дверей будинку , проти чого не заперечувала представник відповідача ОСОБА_2 , сам ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні, вказуючи на необхідність позивачу зробити окремий вхід в свою кімнату 1-4, площею 16,0 кв. м.. Звернення зі сторони позивача з цього приводу призводять лише до конфліктних ситуацій, що свідчать про неможливість ним користуватись належною йомучастиною будинку та перешкоджають вселенню та проживанню у спірному будинку.

Вказані обставини визнані сторонами, а відтак не підлягають доказуванню відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Суд не може погодитися з доводами відповідачів, які вважають , що позивача не можливо вселити у будинок до тих пір коли він не зроби для себе окремий вхід, а через коридор та кухню, побудовані особисто ОСОБА_2 , він не має право входити в будинок, оскільки як встановлено судом на місці самовільно побудованої прибудови останнім була стара прибудова, позивач не надавав відповідачу ОСОБА_2 дозвіл на нову прибудову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачами існує конфлікт з приводу усунення перешкод у користуванні майном, який пов'язаний з неможливістю позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном, що на думку суду є ущемленням прав позивача.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 150 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю

Оцінивши докази в їх сукупності та врахувавши, що право позивача щодо користування спірним будинком є порушеним, що також визнали відповідачі та представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні, вказавши на відсутність у них такого права, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині вселення позивача у будинок 4 по вул.. Маковського в м. Харкові.

Щодо позовних вимог про вселення позивача в кімнату 1-4 площею 16 кв. м., то такі не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що порядок користування спірним житловим будинком між співвласниками не встановлювався, спірний будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності , а тому вважати, що позивача необхідно вселити саме в цю кімнату , у суду підстав немає.

Як вбачається з позову , такий предявлено позивачем до всіх співвласників . Вважати, що належна позивачу 185/600 частина спірного будинку , складається саме з кімнати 1-4 , площею 16 кв. м., у суду також немає.

Разом з тим , судом встановлено, що між позивачем та співвласником ОСОБА_2 була усний договір, що він буде користуватися саме цією кімнатою.

Керуючись ст. 10,11,15, 57-59, 212, 215, 218 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобовязати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні 185/600 частиною житлового будинку, що розташований за адресою м. Харків вул.. Маковського, 4.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 власністю у вигляді 185/600 частин житлового будинку , що розташований за адресою м. Харків вул. Маковського , 4, шляхом вселення ОСОБА_1 в домоволодіння розташованого за адресою м. Харків вул. Маковського , 4.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів з дня проголошення, особи які

брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Іванова