АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1597/16 Справа № 180/3011/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

29 вересня 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 вересня 2010 року уклали з відповідачем кредитний договір без №, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки вимоги кредитного договору не були виконані позичальником у встановлені угодою строки, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 22 987 грн. 07 коп., з яких: 9752 грн. 26 коп. заборгованості за кредитом, 10681 грн. 39 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 982 грн. 61 коп. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 070 грн. 81 коп. штрафу (процентна складова) та судові витрати.

Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року ухвалено: позов ПАТ КБ "ПриватБанк" - задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 9 752 грн. 26 коп. заборгованості за кредитом, 2 043 грн. 91 коп. (за період з 12 грудня 2011 року по 31 серпня 2014 року) заборгованості по процентам за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 589 грн. 81 коп. штрафу (процентна складова) та 1 218 грн. судового збору, а всього 14 103 грн. 97 коп.; в решті у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду скасувати в частині зменшення розміру процентів за користування кредитом та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовну вимогу ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості по процентам у розмірі 10681,39 грн. задовольнити; в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається з кредитного договору без № від 10 вересня 2010 року банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 800 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно представленого позивачем графіку погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому, що відображає поступлення коштів на рахунок банку, відповідач прострочив виконання вищезазначених зобовязання по погашенню основної суми кредиту так і процентів по ньому.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з умов договору, суд вважає за необхідне задовольнити позов у частині стягнення з відповідача на користь банку 9 752 грн. 26 коп. заборгованості за кредитом. Так, вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, суд виходить з наступних мотивів та положень закону. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками у розмірі 10681 грн. 39 коп., які нараховані в період з 12 грудня 2011 року по 30 червня 2015 року. Причому такі відсотки обраховані в період з 12 грудня 2011 року по 31 серпня 2014 року за ставкою, яка відповідає встановленій у довідці на рівні 2,5% в місяць або 30% в рік, в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року за ставкою 2,9% в місяць або 34,8% річних, з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2015 року за ставкою 3,6% в місяць або 43,2 річних. Отже, банк збільшував в односторонньому порядку відсоткову ставку у спірних правовідносинах, а саме з 01 вересня 2014 року. Жодних доказів згоди відповідача чи його повідомлення про таку згоду позивачем суду не надано, а судом не здобуто. Суд вважає, що таке збільшення відсоткової ставки не відповідає закону, який діяв на час такого збільшення. Таким чином, на час зміни банком відсоткової ставки за кредитом діяло законодавче обмеження щодо збільшення в односторонньому порядку розміру такої відсоткової ставки, а тому суд вважає, що сума заборгованості відповідача за відсотками у спірних правовідносинах повинна бути розрахована за ставкою 2,5% в місяць або 30 % в рік, а не як помилково розраховує позивач у своєму розрахунку за ставкою 2,9% чи 3,6%. Разом з тим, судом запропоновано позивачу надати розрахунок суми заборгованості за відсотками у відповідності до умов, які визначені на момент підписання заяви позичальника 2,5%, однак такий до суду не подано. Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме, у розмірі 2043 грн. 91 коп. (за період з 12 грудня 2011 року по 31 серпня 2014 року), що відповідає ставці 2,5% в місяць або 30% в рік та умовам укладеного договору. З прохальної частини позову вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача 982 грн. 61 коп. заборгованості за пенею та комісією одночасно, однією сумою, яку не розмежовано, що унеможливлює перевірку судом правильності обрахунку такої суми заборгованості, хоча пеня та комісія мають різну правову природу. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь банку 982 грн. 61 коп. заборгованості за пенею та комісією, з наведених вище підстав. Відповідно до довідки про умови кредитування у разі порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором, понад 120 днів позичальник зобовязаний сплатити штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Оскільки матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем покладених на нього умовами договору зобовязань, підставною та обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з нього 500 грн. штрафу (фіксована частина), та 589 грн. 81 коп. штрафу (процентна складова).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Рішення суду оскаржується в частині розміру процентів за користування кредитом.

Спірні правовідносини виникли щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до вимог ст. ст. 526,530 ЦК України, - зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи та підтверджено позивачем, що на підставі анкети-заяви ОСОБА_2 № 173531563 від 10.09.2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку щодо оформлення зарплатної карти відповідач підтвердив свій обовязок виконувати Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.8).

З виписки по особовому рахунку відповідача та пояснень позивача вбачається, що на карту відповідача встановлювався банком кредитний ліміт у розмірі 800 грн., який постійно збільшувався банком, а відповідач ним користувався (а.с.51-67,48-49).

Тобто, судом встановлено, що між сторонами виникли кредитні правовідносини.

З розрахунку заборгованості за кредитом позивача станом на 30.06.2015 року вбачається, що банк нараховував відсотки за користування кредитом відповідачу із різних процентних ставок, а саме: в період з 12 грудня 2011 року по 31 серпня 2014 року за ставкою, яка відповідає встановленій у довідці на рівні 2,5% в місяць або 30% в рік, в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року за ставкою 2,9% в місяць або 34,8% річних, з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2015 року за ставкою 3,6% в місяць або 43,2 річних.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що банк в односторонньому порядку збільшував відсоткову ставку за кредитом, що заборонено Законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року було зокрема визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 16 жовтня 2011 року.

Відповідно до вимог п.п.2,3 ст. 1056-1 ЦК України, - умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, а встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", - банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Судом першої інстанції задоволено позов в межах його доведеності вимогам закону зі сторони позивача та стягнено з відповідача на користь позивача відсотки за користування кредитом за період часу за розрахунком банку в якому базова відсоткова ставка була незміною.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що збільшення відсоткової ставки за кредитом передбачено Умовами та Правилами надання банківських послуг, а позичальник отримуючи кредитні кошти від банку таким чином погоджувався на зміну умов видачі кредиту з посиланням на вимоги ч.1 ст.634 ЦК України, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази обставин, на які посилається апелянт.

Із заяви-анкети відповідача, яка надана банком суду (а.с.8) взагалі не вбачається укладеного кредитного договору, а лише підтверджується оформлення банківських послуг шляхом видачі зарплатної карти, тобто, підтверджено, що відповідач підписуючи вказану заяву-анкету погодився з тим, що дана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг з обслуговування банком зарплатної карти відповідача, а не кредитного договору.

У вказаній заяві-анкети відповідача не зазначені істотні умови, які притаманні кредитному договору, а саме: предмет кредиту, його ціна, строк на який видається кредит, інші умови, які є обовязковими на нормативному рівні.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно до вимог ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, однією із істотних умов договору є його ціна. В кредитному договорі ціною договору є сплата процентів за користування кредитом. Зміна істотної умови кредитного договору має бути здійснена в письмовій формі.

Оскільки з розрахунку позивача вбачається збільшення процентної ставки зі сторони банку, яке відбулось без погодження на це позичальника шляхом укладення угоди в письмовій формі, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що банк в односторонньому порядку збільшував відсоткову ставку за кредитом, що заборонено Законом.

Апеляційний суд розглянув справу в межах вимог апеляційної скарги та в межах заявлених позовних вимог відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»- відхилити.

Заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_3