У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

Амеліна В.І., Гончара В.П., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_8, який діє від імені ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 28 січня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були укладені договори купівлі-продажу № 24 та № 25, предметом кожного з яких є 1/2 частина дачного будинку з дворовими спорудами АДРЕСА_1, загальною площею 84 кв.м. Згідно з п. 2 спірних договорів предмет договору належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 09 вересня 2008 року. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2011 року, яке вступило в законну силу, вказаний вище договір дарування визнано удаваним, застосовано наслідки недійсності правочину та будинок повернуто ОСОБА_4 Враховуючи те, що з метою забезпечення позову було накладено арешт на спірний будинок, ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16 січня 2015 року постановлено зняти арешт із зазначеного будинку. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 26 січня 2015 року виконавчою службою Іллічівського міського управління юстиції було знято арешт із зазначеного будинку. Цього ж дня ОСОБА_4 звернулася до реєстраційної служби з метою реєстрації права власності на дачний будинок, але рішенням державного реєстратора від 30 січня 2015 року їй було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв'язку з тим, що в державному реєстрі речових прав наявний запис про реєстрацію права власності на вказаний об'єкт за іншою особою. Посилаючись на те, що поки державний реєстратор розглядав її заяву від 26 січня 2015 року ОСОБА_5 продав спірний будинок, пред'явивши в якості правовстановлюючого документу договір дарування від 09 вересня 2008 року, який рішенням суду визнано удаваним, просила суд визнати недійсними договори купівлі-продажу від 28 січня 2015 року № 24 та № 25 та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на спірний будинок, який набуто їм за вказаними вище договорами купівлі-продажу.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсними договори купівлі-продажу від 28 січня 2015 року № 24 та № 25.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на Ѕ частину дачного будинку з дворовими спорудами АДРЕСА_1 яку набув за договором купівлі-продажу від 28 січня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 24.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на Ѕ частину дачного будинку з дворовими спорудами АДРЕСА_1 яку набув за договором купівлі-продажу від 28 січня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 25.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, який діє від імені ОСОБА_4, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушене право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»передбачено, що норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена у п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності чи інших майнових прав», у якій зазначено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, до суду із позовом про витребування майна від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, не зверталася, а вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно є похідною від вимоги про витребування майна від добросовісного набувача.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційним судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє від імені ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Амелін
В.П. Гончар О.П. Попович