Справа № 463/2795/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/4015/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення 1/2 частини кредитних коштів, сплачених нею за кредитним договором від 04.04.2008 року №700005357 в сумі 325235,23 грн., а також за договором про надання споживчого кредиту від 21.03.2008 року №0 в сумі 237092,90 грн., а всього в загальному розмірі 562 328,13 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4, персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 1/2 частину виконаних позивачем кредитних зобовязань по кредитному договору від 04.04.2008 року №700005357, про придбання спільного майна подружжя, в розмірі 323386 (триста двадцять три тисячі триста вісімдесят шість) гривень 56 (пятдесят шість) копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_4, персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_2, пропорційно до задоволених позовних вимог понесені позивачем судові витрати судовий збір в розмірі 3233 (три тисячі двісті тридцять три) гривень 87 (вісімдесят сім) копійок..

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.10.2004 року до липня 2012 року. Під час перебування у шлюбі, з метою придбання автомобіля, між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір № 700005357 від 04.04.2008 року. З розрахунку, наявного в матеріалах справи, вбачається, що за період перебування сторін у шлюбі за кредитним договором було сплачено 15542.67 доларів США і 13660 доларів США сплачено ОСОБА_2 у період, коли шлюб було розірвано. Однак судом першої інстанції не взято до уваги дану обставину і стягнуто з ОСОБА_4 1/2 коштів, сплачених по кредитному договору, як за період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, так і в період, коли сторони у ньому вже не перебували. Вважає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення, при обчислені розміру половини сплаченої суми згідно умов кредитного договору, безпідставно виходив з курсу долара, діючого на момент звернення з даним позовом до суду. Крім цього апелянт зазначає, що ОСОБА_2 вже зверталась до ОСОБА_4 з позовом про поділ майна подружжя ще 08.08.2012 року і рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.10.2013 року у справі № 2/463/644/13 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна набутого у шлюбі. Даним рішенням, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2014 року, фактично було поділено спільно набуте майно подружжя, а тому позов ОСОБА_2 є необгрунтованим та безпідставним і не може повторно розглядатись судом. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що після розірвання шлюбу між сторонами позивачка боргові зобовязання за умовами кредитного договору від 04.04.2008 року №700005357 виконала в повному обсязі, а відтак суд вважав підставними позовні вимоги в частині стягнення з відповідача половини від понесених нею витрат на погашення кредиту виходячи із його обовязку нести витрати по погашенню цих боргових зобовязань.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 60, 69, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні приписи містяться у статтях 368 та 372 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сімї (частина 4 статті 65 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.10.2004 року, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02.07.2012 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18.11.2014 року, здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зокрема, у власності ОСОБА_2 залишено спільне майно подружжя автомобіль НОМЕР_3, 2008 р.в., автомобіль НОМЕР_4, 2000 р.в., земельну ділянку площею 0,1500 га в с. Поршна Пустомитівського району Львівської області та багатофункціональну екосистему «Хьюля». У власність ОСОБА_4 надано земельну ділянку площею 0,1500 га у с. Жорниська Яворівського району Львівської області.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обгрунтовувала тим, що спільне подружнє майно, а саме, автомобіль НОМЕР_3, 2008 р.в. та земельна ділянка площею 0,1500 га в с. Поршна Пустомитівського району Львівської області, були придбані за кредитні кошти, а відтак борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями підлягають поділу між нею та відповідачем у рівних частках, із стягненням на її користь половини понесених нею витрат на виконання зобовязань по поверненню кредитних коштів.

Договором про надання споживчого кредиту від 21.03.2008 року №0, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, підтверджується те, що позивачка в період перебування у шлюбі з відповідачем отримала в кредит грошові кошти в сумі 41500,00 доларів США, який вона зобовязалася повертати разом з процентами ануїтетними платежами в розмірі 485 доларів США, які вона отримала в інтересах сімї для придбання майна - земельної ділянки площею 0,1500 га в с. Поршна Пустомитівського району Львівської області, про що свідчить факт укладення нею в цей же день 21.03.2008 року договору купівлі-продажу зазначено земельної ділянки та умова п.2.1 кредитного договору про передачу цієї земельної ділянки в забезпечення виконання кредитних зобовязань.

З кредитного договору від 04.04.2008 року №700005357, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2, вбачається, що ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі зі ОСОБА_4 придбала в кредит автомобіль НОМЕР_5, 2008 р.в., вартістю 18954.17 доларів США із сплатою відсотків 1,99% річних з датою остаточного повернення кредиту до 05.04.2013 року.

Суд першої інстанції вірно вважав доведеним той факт, що вказані кошти за вищезгаданими кредитними договорами позивачкою отримано в інтересах сімї, оскільки в той час сторони перебували в шлюбі, спільно користувалися придбаним майном і ці обставини підтверджуються рішенням суду у справі між цими сторонами про поділ майна подружжя.

Враховуючи рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.10.2013 року, яке набрало законної сили, згідно з яким майно - автомобіль НОМЕР_3, 2008 р.в. та земельна ділянка площею 0,1500 га в с. Поршна Пустомитівського району Львівської області, були визнані спільним майном подружжя, і таке було придбане позивачкою у кредит під час шлюбу шляхом укладення зазначених кредитних договорів в інтересах сімї, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що боргові зобовязання, що випливали із договору про надання споживчого кредиту від 21.03.2008 року №0, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, так і з кредитного договору від 04.04.2008 року №700005357, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2, перед позикодавцями повинні нести як позивач ОСОБА_2, так і відповідач ОСОБА_4, як її чоловік на момент їх укладення, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. При цьому, виходячи із принципу рівності прав та обовязків членами подружжя, кожен із сторін повинен нести витрати по оплаті боргових зобовязань в рівних частках.

Стягуючи кошти з відповідача, суд першої інстанції вірно виходив з того, що сторони перебували у шлюбі, після його розірвання в судовому порядку поділили спільно нажите за час шлюбу майно, однак не врахували зобов»язання за кредитним договором, і з врахуванням того, що позивачкою підтверджено належними та допустимими доказами виконання нею в повному обсязі боргових зобов»язань за умовами кредитного договору від 04.04.2008 року №700005357, які вона виконала після розірвання шлюбу між сторонами, суд вважав підставними позовні вимоги в частині стягнення з відповідача половини від понесених нею витрат виходячи із його обовязку нести витрати по погашенню цих боргових зобовязань. І оскільки позивачкою було сплачено боргових зобовязань за умовами цього кредитного договору в розмірі 29202.67 доларів США, суд прийшов до висновку про те, що з відповідача слід стягнути половину вказаних коштів.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, і цього не заперечували в суді апеляційної інстанції представники сторін, в період перебування в шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4, було сплачено 15542.27 дол. США, а після розірвання шлюбу 13660.00 дол. США.

Задовольняючи позов з частині стягнення з відповідача половини коштів, сплачених позивачкою за кредитним договором від 04.04.2008 року №700005357, суд першої інстанції не врахував, що частина коштів була сплачена під час перебування сторін у шлюбі, за їх спільні кошти, і оскільки саме позивачкою після розірвання шлюбу на виконання кредитного договору було сплачено 13660.00 дол. США, тому стягненню з відповідача підлягає половина цих коштів, що становить 6830.00 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом долара на час звернення із даним позовом, як про це просила позивачка, становить 151264.01 грн. Курс долара станом на 17.06.2015 року становив 22.1477 грн., а станом на 10.10.2016 року становить 25.8409 грн., тобто, є більшим, ніж просила позивачка.

Положеннями ст. 533 ЦК України спростовуються доводи апелянта про те, що при розрахунку заборгованості в гривані, що підлягає стягненню з ОСОБА_4, повинен враховуватись курс долара, який діяв на момент сплати позивачкою кредитних коштів, доводи про те, що суд першої інстанції безпідставно виходив з курсу долара, діючого на момент звернення ОСОБА_2 з позовом.

Оскільки предметом даного позову є поділ боргових зобов»язань колишнього подружжя, що не було предметом розгляду при розгляді справи між тими самими сторонами про поділ майна подружжя, безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що такі позовні вимоги вже розглядалися, а відтак не можуть розглядатися судом повторно.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача половини від сплаченої нею пені в сумі 167,92 доларів США та стягнення половини витрат, понесених позивачкою на погашення боргових зобовязань за умовами договору про надання споживчого кредиту від 21.03.2008 року №0, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, не оскаржується, а відтак в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2016 року в частині стягнення зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/2 частини виконаних ОСОБА_2 кредитних зобовязань за кредитним договором від 04.04.2008 року №700005357 про придбання спільного майна подружжя, в розмірі 323386.56 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог нового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/2 частини сплачених кредитних коштів за кредитним договором від 04.04.2008 року №700005357 в період після 02.07.2012 року в розмірі 6830.00 дол. США, що еквівалентно 151264.01 грн. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2016 року в частині стягнення зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/2 частини виконаних ОСОБА_2 кредитних зобовязань за кредитним договором від 04.04.2008 року №700005357 про придбання спільного майна подружжя, в розмірі 323386.56 грн. скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/2 частини сплачених кредитних коштів за кредитним договором від 04.04.2008 року №700005357 в період після 02.07.2012 року в розмірі 6830.00 дол. США, що еквівалентно 151264.01 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_6