МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр. №2/521/651/16 РІШЕННЯ
27 вересня 2016 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:
головуючого судді - Сегеди О.М.,
при секретарі - Зубковій Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія, ОСОБА_3, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 про стягнення матеріального збитку й моральної шкоди, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням автомобіля,
У серпні 2015р. ОСОБА_2 звернувся до суду уточненим та доповненим в подальшому позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія (далі - ПАТ «УОСК»), ОСОБА_3, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4, посилаючись на те, що 19 грудня 2014р. о 18 годині 45 хвилин, ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом марки «Хюндай Гетз», д/н НОМЕР_1, рухаючись в м. Одесі, перетинаючи нерегульоване перехрестя вул. Мясоїдовської з вул. Прохорівської, не надала дорогу транспортному засобу, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 19.01.2015р. ОСОБА_3 була визнана винною в порушенні ПДР України і у вчиненні ДТП, та була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України у вигляді штрафу у розмірі 340,00грн.
У звязку з тим, що на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «УОСК» за полісом №А1 4165753 від 16.10.2014 року позивач 26 грудня 2014 року звернувся до ПАТ «УОСК» із заявою про дорожньо-транспортну пригоду.
19 лютого 2015р. позивач звернувся до ПАТ «УОСК» із заявою про настання страхового випадку по договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, додавши до зазначеної заяви усі необхідні документи, які були отримані останнім 23 лютого 2015р.
Ухвалою суду від 20 вересня 2016 року позов третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди був прийнятий до провадження (а.с. 209-210).
Позивач та його представник, діючий за ордером від 18 червня 2015р. та за договором від 21 травня 2015р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити (а.с.5,6).
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про дату, час і місце слухання справи повідомлялася належним чином. Раніше надавала заперечення на позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з неї моральної шкоди, та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (а.с.95-102).
Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та позовні вимоги ОСОБА_2, просила суд їх задовольнити у повному обсязі.
Аналіз викладених вище обставин, повторної неявки в судові засідання відповідачки ОСОБА_3О, який було відомо про провадження у справі, а також надання нею заяв про відкладення розгляду справи, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданого до відповідачці позову, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті виниклого спору, отже такі дії відповідачці суд відносить до таких, що суперечать вимогам ч. 3 ст. 27 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання стороною своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи.
У зв'язку з неявкою відповідачки ОСОБА_3О, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів,
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 та позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України №1961-1У) та розділом третім главою 82 книги пятої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Судом встановлено, що 19 грудня 2014р. о 18 годині 45 хвилин, ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом марки «Хюндай Гетз», д/н НОМЕР_1, рухаючись в м. Одесі, перетинаючи нерегульоване перехрестя вул. Мясоїдовської з вул. Прохорівської, не надала дорогу транспортному засобу, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль НОМЕР_2, належить на праві власності ОСОБА_5 (а.с.13).
Встановлено, що причиною зіткнення транспортних засобів стало порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306.
Вина ОСОБА_3 підтверджується постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 19.01.2015р., відповідно до якої остання була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України у вигляді штрафу у розмірі 340,00грн. (а.с.10).
З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «УОСК» за полісом №А1 4165753 від 16.10.2014 року (а.с.198).
Встановлено, що 26 грудня 2014 року позивач повідомив ПАТ «УОСК» про настання страхового випадку, а 19 лютого 2015р. звернувся до ПАТ «УОСК» із заявою про настання страхового випадку по договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, додавши до зазначеної заяви усі необхідні документи, які були отримані останнім 23 лютого 2015р. (а.с.16).
Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акту (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.
Згідно з ч.3 ст.1 Закону України №1961-1У потерпілі - це треті юридичні та фізичні особи, життю, здоровю та/або майну яких внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом заподіяна шкода.
Проте страховиком до теперішнього часу виплату страхового відшкодування не здійснено.
Відповідно до ч.ч.1,2 частин ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із частинами другою, пятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст.ст. 979, 981 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Договір страхування укладається в письмовій формі.
Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003р. № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003р. за № 1074/8395 із змінами (далі Методика) - вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Пунктом 2.4. Методики зазначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ.
Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Отже, за змістом указаних положень законодавства вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Ухвалою суду від 17 грудня 2015 р. за заявою позивача, який не визнав результати вищевказаного звіту №039-01-15 від 15 січня 2015р., була призначена судова авто товарознавча експертиза (а.с.104).
Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992р. N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. Постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено забезпечений транспортний засіб, є страховим випадком згідно до умов вищезазначеного договору страхування.
Відповідно до ст.3 Закону України №1961-1У обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України № 1961 -1У у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.
Статтею 9 Закону №1961-1У встановлено, що розмір страхової суми за шкоду заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.
Згідно з ч.3 ст.1 Закону України №1961-1У потерпілі - це треті юридичні та фізичні особи, життю, здоровю та/або майну яких внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом заподіяна шкода.
Статтею 29 Закону України №1961-1У передбачено, що у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлюваним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством.
Пунктом 36.2 ст.36 Закону України №1961-1У передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Судом встановлено, та сторонами не заперечувалося, що станом на теперішній час ПАТ «УОСК» не виплатило позивачу страхове відшкодування.
Пунктами 36.4., 36.5 ст. 36 Закону України №1961-1У передбачено, що виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Виплата страхового відшкодування здійснюється шляхом безготівкового розрахунку.
Згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
Тобто, франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку.
Згідно з п.19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р. з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком.
Відповідно до ст.ст. 36, 37 Закону № 1961-IV розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування. При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобовязаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.
Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обовязок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).
Відповідно до ст.992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобовязаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
Відповідно до п.36.5. ст.36 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування ( регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Оскільки жоден з позивачів не заявив вимогу про стягнення з ОСОБА_3 суми франшизи в розмірі 1000,00 грн., то дане питання судом не розглядається, оскільки згідно з нормами діючого законодавства суд не може вийти за межі позовних вимог.
Власник права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст. 1187).
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Суд вважає, що своїми незаконними діями відповідач дійсно спричинив моральні страждання особисто позивачу ОСОБА_2, який був учасником ДТП, в результаті чого останній пережив стрес та сильне душевне хвилювання не тільки за своє життя але і за автомобіль, яким не може користуватися в результаті його пошкодження.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.
З урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини осіб, які завдали моральної шкоди та враховуючи при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди вимоги розумності і справедливості, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди підлягають задоволенню частково.
Оскільки позивач має право на відшкодування моральної шкоди, то таке відшкодування відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З цих підстав, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 2000,00грн.
За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково на підставі ст.23 ЦК України і відшкодовувати їх повинен відповідач ОСОБА_3
Що стосується позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди, то суд вважає, що дані вимоги також підлягають задоволенню частково.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_5 є власником пошкодженого ОСОБА_3 автомобіля НОМЕР_2 (а.с.13),
Відповідно до діючого законодавства України, власник права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Позивачка ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила суду, що з 2001року вона є інвалідом другої групи безстроково, хворіє, а тому син постійно возив її як в лікарню, так і на дачу. Пошкодження автомобілю спричинило їй нервові переживання, так як на протязі півтора роки вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися автомобілем, через що відчуває сильні незручності та втрачає багато зайвих зусиль і коштів.
Суд вважає, що позивачка, як власник пошкодженого майна, також має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки в результаті винних дій ОСОБА_3, не має можливості їм користуватися та розпоряджатися.
Факт спричинення шкоди позивачу ОСОБА_2 та ОСОБА_5, як власниці пошкодженого автомобіля із вини ОСОБА_3 встановлений постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 19.01.2015р. (а.с.10).
З цих підстав, позовні вимоги ОСОБА_5 щодо стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди, підлягають задоволенню частково і з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 2000,00грн.
Отже, відповідно до ст.79 ЦПК України дані витрати підлягають стягненню з відповідача.
Що стосується інших вимог позивача, то суд вважає, що вони не можуть бути задоволені, у звязку з їх недоведеністю.
Крім того, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення 4000, 00 грн. витрат на правову допомогу, оскільки матеріали справи не містять оригіналу квитанції на зазначену суму.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.
На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Судовий збір у справі складає 1001,38 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 22, 23, 979, 981, 988 ,990, 1166, 1167, 1187, 1192 ЦК України ст. 22, 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд
вирішив:
Позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія, ОСОБА_3, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 про стягнення матеріального збитку й моральної шкоди, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія на користь ОСОБА_2 витрати на евакуацію транспортного засобу в розмірі 600 (шістсот) грн. 00 коп.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія на користь ОСОБА_2 витрати на проведення експертизи в розмірі 3317(три тисячі триста сімнадцять) грн.76 коп..
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) грн.00 коп.
В інший частині позовних вимог відмовити.
Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням автомобіля задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) грн.00 коп.
В інший частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно страхова компанія на користь ОСОБА_2 судовій збір в розмірі 1001 (одна тисяча одна) грн.38 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда