АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

03 листопада 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Українець Л.Д., Чобіток А.О.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, зобов'язання вчинити дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 23 червня 2016 року,

встановила:

у лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений 29 вересня 2006 року між його батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посилаючись на те, що договір було укладено під впливом тяжкої для дарувальника обставини, обману та помилки.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23 червня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини йому стало відомо, що за життя батько подарував відповідачу Ѕ частину належної йому квартири. Позивач вважав, що вказаний договір є недійсним, оскільки він є єдиним сином та спадкоємцем померлого, який не міг з власної волі подарувати сторонній людині частину квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23 червня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження недійсності оспорюваного договору. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 202, 203, 215, 216, 229, 230, 233, 235 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 червня 2006 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 Ѕ частину належної йому квартири АДРЕСА_1.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що він був єдиним сином померлого ОСОБА_3, який часто хворів у зв'язку з чим позивачу доводилось працювати за межами м. Києва для оплати ліків батькові.

Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованим та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, всі були предметом перевірки під час розгляду справи судом першої інстанції.

Згідно положень ст. 215 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що доводи позивача ґрунтуються на припущеннях про те, що померлий не міг подарувати Ѕ частину квартири сторонній особі при наявності рідного сина.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 вказаної статті встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, безпідставними є посилання апелянта на те, що дійсним прізвищем померлого є «Нікітюк», тоді як у договорі дарування зазначено «Нікитюк», оскільки спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 313-317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 23 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 755/2114/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11110/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.