Справа № 401/2354/15-ц; 2/401/17/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" січня 2016 р. Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Гармаш Т.І. при секретарі Липко О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Світловодську Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення коштів за договором купівлі-продажу та зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих розірванням договору купівлі-продажу та визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просить стягнути на її користь кошти, отримані ними в рахунок оплати за договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 05.08.2010 року.

Свій позов обґрунтовує тим, що 5 серпня 2010 року між нею та відповідачами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1. За вказаним договором ціна продажу будинку складала 10000 доларів США, що на момент укладання договору було еквівалентом 79 000, 00 грн.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 16.05.2013 року зазначений договір купівлі-продажу було розірвано.

У зв'язку з розірванням договору вважає наявними підстави для застосування двосторонньої реституції та повернення сторін договору до стану на момент його укладення, а саме повернення коштів у сумі 1000 доларів США, отриманих відповідачами в рахунок оплати за договором купівлі-продажу.

Відповідно до заяви від 18.12.2015 року позивач зменшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідачів 7900 грн., які вона сплатила їм до укладання договору купівлі-продажу.

Відповідачі не погодившись із заявленими позовом звернулись до суду із зустрічним позовом про відшкодування збитків завданих розірванням договору та визнання права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 по 1/3 частині за кожним.

Свій позов обґрунтовують тим, що договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 05.08.2010 року було розірвано з підстав істотного порушення ОСОБА_1 його умов, що встановлено рішенням апеляційного суду Кіровоградської області.

Збитками відповідачі вважають витрати, які необхідно здійснити для переоформлення правовстановлюючого документу на земельну ділянку у сумі 120 грн., витрати на підключення будинку до мереж електропостачання у сумі 450 грн., витрати на погашення заборгованості за спожиту теплову енергію, які з урахуванням зменшення зазначеного у заяві від 21.01.2016 року складає 7906,04 грн., витрати на погашення заборгованості за водопостачання у сумі 155,76 грн. а також сума доходу, який відповідачі могли б отримати, передаючи будинок в оренду за період з серпня 2010 року по серпень 2015 року, яка складає 24400 грн.

Крім цього просять визнати за ними право власності на земельну ділянку на якій розташований належний їм житловий будинок, з підстав передбачених ст. 120 ЗК України.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на обставини та докази, що їх стверджують.

Представники відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позов ОСОБА_1 не визнали у повному обсязі просили у його задоволенні відмовити. Зустрічний позов підтримали у повному обсязі, пославшись на обставини та докази, що їх підтверджують, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі. (а.с. 75).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши доводи сторін, з'ясувавши обставини справи, перевіривши докази, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 05.08.2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 купила житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с.7)

Відповідно до п. 2.1 Договору продаж будинку за домовленістю сторін вчиняється за 79000 грн. з яких 7900 грн. покупець ОСОБА_1 оплачує продавцям до підписання договору, а решту 71100 грн. покупець зобов'язався сплатити Продавцям до 05.11.2010 року.

Відповідно рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 16.05.2013 року, яке набрало законної сили, зазначений договір був розірваний з тих підстав, що покупець ОСОБА_1 не виконала своє зобов'язання щодо сплати 71100 грн., що становить 90 % від ціни будинку, що є істотним порушенням договору купівлі-продажу (а.с. 24-27).

Позивачка просить стягнути з відповідачів кошти сплачені за договором у сумі 7900 грн., посилаючись на те, що у даному випадку, на її думку, повинна бути застосована реституція.

Суд не може погодитись з доводами позивача ОСОБА_1 щодо правових підстав стягнення коштів, сплачених за договором, та вважає, що вона помилково тлумачить норми закону.

Так, наслідки у виді зобов'язання сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання правочину (реституція), передбачені ст. 216 ЦК України, застосовуються у разі визнання правочину недійсним, а тому не можуть бути застосовані до даних правовідносин, а саме як наслідки розірвання договору.

При вирішенні питання щодо правових наслідків зміни або розірвання договору суд керується частиною 4 ст. 653 ЦК України, якою передбачено, що сторони не мають права вимагати того, що було вже виконане до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, вказана норма не передбачає для сторони договору права у разі зміни або розірвання договору вимагати від іншої сторони повернення виконаного зобов'язання.

Інше правило, ніж передбачено вказаною нормою, може бути встановлено договором або законом.

Як вбачається зі змісту Договору купівлі-продажу від 05.08.2010 року, то він не містить умов щодо наслідків розірвання договору, які б передбачали повернення того, що було виконане до моменту зміни або розірвання договору. Відсутня також і пряма вказівка закону, щодо інших наслідків зміни або розірвання договору ніж ті, що передбачені ст. 653 ЦК України.

Суд також не може застосувати до даних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України, оскільки обов'язковою умовою застосування положень статті 1212 ЦК України є відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто у даному випадку повинні мати місце підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених статтею 11 ЦК України.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-122цс14 де зазначено, що відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших спеціальних способів в захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, сплачених за договором купівлі-продажу коштів у сумі 7900 грн. не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю для цього підстав, передбачених законом чи договором.

Вирішуючи питання за зустрічними позовними вимогами, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Як вже зазначалось, рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 16.05.2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку був розірваний з тих підстав, що покупець ОСОБА_1 не виконала своє зобов'язання щодо сплати 71100 грн., що становить 90 % від ціни будинку, що є істотним порушенням умов договору купівлі-продажу (а.с. 24-27).

Частиною 3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У зв'язку з цим суд вважає доведеним факт порушення зобов'язання, яке відбулось з вини позивача ОСОБА_1

За таких обставин відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, мають право заявляти вимоги про застосування наслідків порушення зобов'язання, передбачених ст. 611 ЦК України.

Відповідно до п .4.ст.1 ст. 611 ЦК України одним із наслідків порушення зобов'язання є відшкодування збитків.

Беручи до уваги обставини встановлені у судовому засіданні, суд вважає, що у зв'язку з безпідставним невиконанням умов договору з боку позивача відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, понесли збитки, які пов'язані з необхідністю нести додаткові не передбачені витрати. Крім цього вони не отримали доходи, на які розраховувала, укладаючи договір.

Відповідно до ч. 2 ст.623 ЦК України обов'язок доведення розміру збитків покладається на кредитора. Виходячи з положень вказаної статті, розмір заподіяних збитків повинні довести відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3ОСОБА_4

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення збитків, які пов'язані з витратами, які необхідно здійснити для переоформлення правовстановлюючого документу на земельну ділянку у сумі 120 грн., витратами на підключення будинку до мереж електропостачання у сумі 450 грн., а також сума доходу, який відповідачі могли б отримати, передаючи будинок в оренду за період з серпня 2010 року по серпень 2015 року, яка складає 24400 грн. не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами.

На підтвердження витрат на погашення заборгованості за спожиту теплову енергію, які з урахуванням зменшення, зазначеного у заяві від 21.01.2016 року, складають 7906,04 грн., та витрат на погашення заборгованості за водопостачання у сумі 155,76 грн. суду надані довідки (а.с.90, 130)

Даючи оцінку зазначеним доказам суд вважає їх неналежними, оскільки вони підтверджують наявність заборгованості за водопостачання та спожиту теплову енергію ОСОБА_2 перед Світловодським ВКГ ОКВП «Дніпро-Кіровоград» та СП ТОВ «Світловодськпобут». Доказів того, що зазначені організації пред'явили до ОСОБА_2 вимоги по сплаті заборгованості суду не надано. Також не підтверджено доказами факт того що вказана заборгованість погашена ОСОБА_2 добровільно.

З огляду на викладене суд не бере до уваги зазначені відповідачами докази, оскільки, вони не містять документального підтвердження понесених ними витрат, а тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3ОСОБА_4 не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю розміру збитків.

Вирішуючи питання щодо заявленої вимоги про визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 по 1/3 частині за кожним судом встановлено таке.

Пунктом 1.2 Договору купівлі-продажу будинку від 5 серпня 2010 року передбачено, що земельна ділянка, на якій знаходиться відчужуваний будинок, у власності продавців ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не перебуває. (а.с.7)

Державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.89) підтверджується право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0498 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, яку вона отримала на підставі рішення сесії від 25 січня 2011 року № 63 Світловодської міської ради Кіровоградської області.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3ОСОБА_4 на момент відчуження будинку не були власниками земельної ділянки, на якій він розташований.

ОСОБА_1 набула права власності на спірну земельну ділянку на загальних підставах для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3ОСОБА_4 посилаються на статтю 377 ЦК України та частини 1,4 ст. 120 ЗК України,

Статтею 377 ЦК України врегульовано право на земельну ділянку при придбанні житлового будинку, що розміщений на ній та, зокрема, зазначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зі змісту вказаної статті випливає, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється, в силу закону. Ця норма є імперативною.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_2, ОСОБА_3ОСОБА_4 є власниками житлового будинку АДРЕСА_1, а тому до них переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, звертались до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права спільної часткової власності на земельну ділянку.

Рішенням державного реєстратора від 17.10.2015 року розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було зупинено у зв'язку з тим, що заявниками не були подані документи, що підтверджують виникнення права власності на земельну ділянку. (а.с.113).

27.10.2015 року рішенням державного реєстратора № 25592730 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було відмовлено у державній реєстрації у зв'язку з тим, що заявниками не були усунені обставини, що були підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію. (а.с.131)

Статтею 16 ЦК України визначено , що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, визначених п.1 частини 2 зазначеної статті є визнання права.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, із змісту вказаної статті випливає, що за захистом права власності може звернутися лише власник майна у разі якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Частиною 5 зазначеної статті визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Частиною 1 статті 122 ЗК України до компетенції сільських, селищних, міських рад віднесені питання щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Суд не повинен заміняти органи, на які законом покладені функції щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Статтею 125 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Звертаючись до суду із позовом про захист права власності шляхом його визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не надали доказів того, що вони набули права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, не вказали її розмірів та схеми розташування. А також не довели, що їх право на вказану земельну ділянку оспорюється або не визнається іншою особою.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 передчасно звернулись до суду із вимогами про визнання права власності на земельну ділянку, а тому позов у цій частині не підлягає задоволенню.

Судові витрати суд розподіляє між сторонами відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог понесені судові витрати, відносить за рахунок сторін.

На підставі викладеного та ст. ст. 16, 377, 392, 216, ч.1, 4 ст. 614, ч. 2 ст. 623, ч.4 ст. 653, 1212 ЦК України, ч.1 ст. 116, ч.1, 4 ст. 120, ст. 122, ст. 125 ЗК України, керуючись ст.ст. 10,11,209,212,214-215,217,218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення коштів, отриманих ними в рахунок оплати за договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 05.08.2010 року - відмовити.

У зустрічному позові ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих розірванням договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 05.08.2010 року та визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 по 1/3 частині за кожним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області через Світловодський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів після його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Світловодського

міськрайонного суду : Т.І.Гармаш

21.01.2016