Справа № 466/3776/12 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/2064/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.

секретаря Фейір К.О.

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2012 року у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

встановила:

В жовтні 2011 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики від 03.11.2008 року, у якому просив суд стягнути з відповідача суму боргу станом на 06.10.2011 року у розмірі 67050 доларів США, що еквівалентно 534388 грн. 50 коп., а також 193520 грн. 37 коп. інфляційних втрат, 49361 грн. 93 коп. 3% річних від простроченої суми та 319480 грн. 67 коп. пені.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03.11.2008 року він позичив ОСОБА_5 116000 доларів США, які останній зобовязувався повернути до 03.12.2008 року, однак лише 13.03.2009 року повернув тільки частину коштів і станом на 06.10.2011 року борг ОСОБА_5 перед ним становить 67050 доларів США.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Льова від 14 червня 2012 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 67000 доларів США основного боргу за договором позики від 01.09.2011 року та 1820 грн. судових витрат.

У стягненні суми інфляційних втрат, пені та 3% річних відмовлено.

Зараховано в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01.09.2011 року кошти в сумі 300 євро, повернуті відповідачем ОСОБА_5 позивачу ОСОБА_4 згідно розписок від 05.01.2012 року, 06.02.2012 року та 04.04.2012 року.

Рішення оскаржила апелянт ОСОБА_3, яка не була учасником розгляду справи, проте вважає, що оскаржуваним рішення вирішено питання про її права та обов»язки.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не дослідив питання, чи перебувала вона станом на день отримання грошових коштів у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, чи давала свою згоду на укладення договору позики, а відтак чи виник у неї солідарний обов»язок по виконанню цього зобов»язання.

Крім цього, суд не взяв до уваги вимоги ст. 533 ЦК України щодо валюти виконання зобов»язання, оскільки незалежно від валюти боргу, валютою платежу є національна валюта України гривня.

Також, суд неправильно встановив фактичні обставини справи, оскільки згідно висновку суду розписка надана ОСОБА_5 03.11.2008 року на суму 116000 доларів США та розписка від 01.09.2011 року на суму 67000 доларів США є одним і тим самим триваючим зобов»язанням. Однак, така позиція є помилковою та не підтвердженою жодними належними та допустимими доказами, оскільки в розписці від 2011 року чітко вказано, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 67000 дол. США, а відтак розписка від 01.09.2011 року є окремим зобов»язанням позики грошових коштів, отриманих під час перебування у шлюбі.

Просить суд скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2012 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 10.10.2016 року представник апелянта ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги, окремо звернув увагу суду на зміст розписки від 01.09.2011 року, в якій зазначено, що гроші в сумі 67000 дол. США відповідач ОСОБА_5 отримав на покупку нерухомості, а у випадку невиконання зобов»язання гроші повинен був повернути до 30.12.2011 року, відтак, на його думку, зміст розписки не підтверджує укладення між сторонами договору позики.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні 10.10.2016 року апеляційну скаргу та доводи представника апелянта ОСОБА_6 підтримав, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_2 в судових засіданнях 10.10.2016 року та 17.10.2016 року апеляційну скаргу заперечила, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання 17.10.2016 року представник апелянта ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_7, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, не прибули, ОСОБА_6 не повідомив суд про причину неявки, а ОСОБА_7 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із участю в розгляді справи в Апеляційному суді Волинської області, проте доказів з цього приводу не надав.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону з наступних підстав.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

03.11.2008 року ОСОБА_5 власноручно написав розписку про те, що отримав в ОСОБА_4 гроші в сумі сто шістнадцять тисяч доларів США терміном до 03.12.2008 року (т. 1 а.с. 8).

Крім цього, 01.09.2011 року ОСОБА_5 склав нову розписку про те, що отримав у ОСОБА_4 гроші в сумі шістдесят сім тисяч доларів США на покупку нерухомості. Розписки, які були написані ним до написання даної розписки анульовані. У випадку невиконання зобов»язання гроші зобов»язувався повернути до 30 грудня 2011 року (т. 1 а.с. 40).

В подальшому, згідно письмових розписок позивача ОСОБА_4 від 05.01.2012 року, 06.02.2012 року, 04.04.2012 року позивач отримав від ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу 100 Євро за кожною розпискою.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за договором позики від 03.11.2008 року відповідач отримав у позивача 116000 дол. США терміном до 03.12.2008 року. Строк повернення боргу переносився до 21.03.2009 року та до 30.12.2011 року. Станом на 01.09.2011 року заборгованість відповідача перед позивачем становила 67000,00 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов"язань, не повернув борг у визначений термін, тому суд обґрунтовано стягнув з відповідача ОСОБА_5 в користь позивача ОСОБА_4 67000 дол. США основного боргу за договором позики від 01.09.2011 року.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні суми інфляційних втрат, пені та 3% річних апелянтом не оскаржується, відтак за правилами ст. 303 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апелянта про те, що оскаржуваним рішенням порушуються її права, оскільки на час виникнення спірних правовідносин вона перебувала з відповідачем ОСОБА_5 .В. у зареєстрованому шлюбі, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції грошові кошти стягнуто лише з відповідача ОСОБА_5, при цьому з апелянта ОСОБА_3 грошові кошти не стягувалися, у межах виконавчого провадження стягнення з її майна не проводилося.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 73 СК України за зобов»язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладене лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжям в інтересах сім»ї і те, що було одержане за договором використано на її потреби (ч. 2 ст. 73 СК України).

В оскаржуваному рішенні відсутні висновки, що договір позики укладений відповідачем ОСОБА_5 в інтересах сім»ї, а також, що одержані кошти за договором використані на потреби сім»ї, відтак безпідставними є доводи апелянта про порушення прав відповідача ОСОБА_3

В свою чергу, доводи апелянта щодо валюти виконання зобов»язання були предметом перевірки Апеляційного суду Львівської області під час розгляду апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5 на оскаржуване рішення суду першої інстанції, під час розгляду якої апеляційним судом надано аналіз застосування ст. 533 ЦК України в контексті роз»яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме, якщо позика правомірно надана в іноземній валюті, а позикодавець просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті.

Не заслуговують на увагу і пояснення представника апелянта ОСОБА_6 про відсутність у досліджуваній розписці від 01.09.2011 року інформації про отримання відповідачем ОСОБА_5 в позику 67000 дол. США, оскільки надаючи оцінку борговій розписці, колегія суддів вважає, що вказана розписка є реальним доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_8