У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 27 січня 2016рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів:ика відповідача Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Мартинюка В.І., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання розписки недійсною, за касаційною скаргоюОСОБА_6 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року, в с т а н о в и л а: У січні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 01 січня 1999 року надала в борг відповідачу 65 000 умовних одиниць (долари США), про що останньою наданорозписку. Посилаючись на те, що відповідач не виконала зобов'язання з повернення коштів, просила суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 1 023 717 гривень (за курсом Національного банку України на день подачі позову). Уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики 1 693 237 гривень 50 копійок (за курсом Національного банку України на день подачі уточнюючої позовної заяви). У березні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання розписки недійсною на підставі ст. 48 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), посилаючись на те, що гроші в борг від позивача не отримувала, і у розписці зазначені невідомі умовні одиниці, а не долари США. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики відмовлено за безпідставністю. Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання розписки недійсною задоволено. Визнано розписку про отримання ОСОБА_8 в борг від ОСОБА_6 грошових коштів рівних 65 000 умовних одиниць від 01.01.1999 року недійсною. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову і ухвалено в цій частині нове про визнання розписки недійсною з інших підстав. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення в частині вимог за первісним позовом, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач не отримувала грошових коштів від позивача, умов позики грошей не узгоджували, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення первісного позову. Встановивши, що укладена 01 січня 1999 року угода має мнимий характер без наміру створити юридичні наслідки, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання її недійсною на підставі ст. 58 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року). Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог за зустрічним позовом, апеляційний суд виходив з того, що предметом розписки є неіснуюча грошова одиниця, а тому не створює жодних правових наслідків, у зв'язку з чим є недійсною на підставі ст. 48 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року). Проте з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне. За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судами не дотримано. Як вбачається з матеріалів справи, 01 січня 1999 року позивач надала в борг відповідачу 65 000 умовних одиниць, про що надано розписку. Згідно зі ст. 374 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року, чинній на момент укладення договору) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. При цьому відповідно до вимог ст. 375 ЦК Української РСР договір позики повинен бути укладений у письмовій формі, якщо він укладений на суму, понад встановлену даною статтею. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вирішуючи спір в частині вимог за первісним позовом, суд першої інстанції на підставі пояснень сторін та свідка дійшов висновку, що відповідач в борг грошові кошти не отримувала і між сторонами умови позики не узгоджувались, а тому відсутні підстави для стягнення коштів, оскільки угода (розписка) укладена без наміру створити правові наслідки, при цьому не звернув уваги, що за змістом ст. 376 ЦК Української РСР не допускається заперечення договору позики за його безгрошовістю шляхом показань свідків, за винятком кримінально карних дій. Крім того, ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР встановлювала, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 169 ЦК Української РСР грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Визначення при цьому грошового еквівалента цих зобов'язань в умовних одиницях законом не заборонено. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року (справа № 6-29цс12). Вирішуючи спір в частині вимог за зустрічним позовом, апеляційний суд викладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що предметом розписки є неіснуюча грошова одиниця, яка не створює для сторін жодних правових наслідків. Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді суду першої інстанції слід виходити з викладеного, з'ясувати при цьому, чи не пропущено позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права, та ухвалити у справі законне та обґрунтоване рішення. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М.Ситнік Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мар