Провадження № 2/742/47/16
Єдиний унікальний № 742/4636/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року місто Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Ільченка О.І., секретарях: Хотінь Ж.О., Здоровець Т.М., за участю представників сторін: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом у якому просить визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 22 травня 2015 року між нею та відповідачкою ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 708. Позов мотивований тим, що саме онука (ОСОБА_4А.) запропонувала укласти договір, пояснивши що такий фактично замінить заповіт на ? частку будинку №13 по 2-му пров.Замостянському в м.Прилуки. Тоді ж вона повідомила відповідача, що ? частину будинку хоче заповісти своїй дочці ОСОБА_7. Після укладення спірного договору була впевнена, що залишається власником всього будинку та має змогу розпорядитись іншою ? частиною житла. Вона вважала, що згідно договору відповідач після її смерті матиме право лише на половину будинку без складання заповіту. Тобто, позивач припустилася помилки, що пов?язано з її похилим віком та неповним усвідомленням всіх прав та обов?язків, які настали після укладення договору. Неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, відсутності її усвідомлення про предмет договору, його істотних умов і правових наслідків вплинуло на її волевиявлення, що в дійсності не відповідало її внутрішній волі.

Сторона позивача у судовому засіданні повністю підтримала заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові. Крім того, позивач пояснила, що в день укладення договору погано себе почувала. Документи надавалися жінці-нотаріусу та нотаріус-чоловік не роз?яснював на яких умовах укладається договір (будь-яких домовленостей сторони не узгоджували) і такий не посвідчував. Також тоді, там-же, вона складала заповіт на свого онука на інше майно. Посвідчення договору відбувалося не за робочим місцем нотаріуса ОСОБА_6

Сторона відповідача у суді позовних вимог не визнали, подали письмове заперечення, суть якого зводиться до того, що позивач була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, після його особистого перечитування, виявила бажання укласти такий договір, що і було посвідчено нотаріусом.

Третя особа нотаріус ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечуючи проти позову пояснив, що під час укладення договору позивач була повністю дієздатною, адекватною, її волевиявлення було вільним і відповідало її волі, розуміла, що після укладення договору вона втрачає право на житловий будинок. Також позивачці були роз?яснені наслідки правової угоди, сторони домовились про всі істотні умови правочину та позивач підтвердила дійсність своїх намірів на укладення договору своїм підписом. Крім того, місце підписання та посвідчення договору не мало значення.

Допитані у суді свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, як сусіди позивачки пояснили, що ОСОБА_3 кожному окремо повідомляла, що онуці (відповідачу) зробила договір на пів-будинку, решту половину будинку пізніше заповість дочці. Також свідок ОСОБА_8 пояснив, що вже згодом позивач йому скаржилася, що онука залишила її без будинку.

Свідок ОСОБА_7, як дочка позивачки, у суді пояснила, що у кінці жовтня 2015 року її мати ОСОБА_3 виявила бажання заповісти їй половину будинку № 13 по 2-му пров.Замостянському в м.Прилуки. Але після перегляду документів з?ясувалося, що власником всього будинку є відповідачка. Хоча позивач повідомила їй, що вона підписала з онукою договір по догляду лише на ? частину будинку. У позивача це викликало велике обурення та вона почала з?ясовувати це з ОСОБА_4, яка відмовилася міняти договір.

Свідок ОСОБА_10, будучи зятем позивачки, у суді дав покази аналогічні поясненням свідка ОСОБА_7

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, думку третьої особи, дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом установлено, що згідно нотаріально посвідченого договору довічного утримання (догляду) від 22 травня 2015 року ОСОБА_3 (позивач) передала у власність, а ОСОБА_4 (відповідач) прийняла у власність житловий будинок з гоподарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в м.Прилуки, 2-й пров.Замостянський, 13 (а.с. 7-8).

В абзаці третьому пункту 22 даного договору зазначено, що такий прочитано сторонами. Зміст договору, його значення, умови та правові наслідки сторонам повністю зрозумілі, що вони засвідчують своїми особистими підписами (зв. а.с.8).

Згідно чинного законодавства правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ст.ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства та іншим нормативно-правовим актам, прийнятим відповідно до Конституції України, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що наявність помилки позивача при укладенні договору довічного утримання належними та допустимими в контексті положень ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами не підтверджена.

Суд вважає, що вік ОСОБА_3 (84 роки) сам по собі без сукупності інших факторів не може свідчити про неправильне сприйняття нею своїх вчинків. Так в ході розгляду справи позивач вільно розповідала про обставини його укладення та події, що передували цьому. У суді вона чітко висловлювалася, що хоче повернути документи на будинок і вважала, що укладається договір на її утримання не на весь будинок, а лише на ? частину будинку та іншу половину житла вона, як власник, мала намір заповісти свїй дочці.

Проте, пунктом першим змісту договору передбачено, що ОСОБА_3 передає у власність житловий будинок з гоподарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в м.Прилуки, 2-й пров.Замостянський, 13, (а не якусь його частину) а.с. 7.

Посилання позивачкою на її погане самопочуття під час укладення оспорюваного договору не підтверджено належними та допустимими доказами, та взагалі відсутня інформації, яка давала б можливість суду зробити висновок про наявність у ОСОБА_3 на час укладення договору хворобливого або іншого стану здоров'я, який унеможливлював би усвідомлення нею своїх дій, заважав керувати ними або хибно чи неправильно сприймати оточуючі фактори.

Так, суд погоджується із поясненнями нотаріуса щодо того, що позивач усвідомлювала свої дії, у неї були ясні думки, вона чітко відповідала на запитання та жодних заперечень по суті договору не виказувала (зв. а.с. 8).

Також суд зважує і на той факт, що тоді ж позивачкою було зроблено розпорядження та оформлено заповітом на інше її майно, іншій особі. Тобто, суд дійшов висновку про вираження своєї волі позивачкою при підписанні спірного договору, оскільки вона розуміла різницю між правочинами. Більше того, посилання позивачки на відсутність тих окулярів (були лише для перегляду телевізора), у яких би вона змогла прочитати текст договору, суд не приймає до уваги, оскільки із самого договору неозброєним оком вбачається цілком зрозуміла (читабельна) її підпис і написання прізвища. Також каліграфічно для віку позивачки нею був зроблений запис в заповіті (а.с. 39).

Крім того, суд не приймає, як заслуговуючі на увагу, доводи сторони позивача про відсутність будь-яких домовленостей по договору (визначення прав та обов?язків сторін), оскільки знову ж таки пунктами 9-11, п.п.13, 15, іншими, передбачені, виписані права та зобов?язання сторін (відчужувача та набувача), тобто узгоджені істотні умови договору (зв. а.с. 7, 8).

Доводи сторони позивача про те, що даний правочин посвідчувався не за робочим місцем нотаріуса ОСОБА_6 не впливає на дійсність такого оспорюваного договору.

У судовому засіданні також не було встановлено порушень вимог статтей 203-215 ЦК України при укладенні оскаржуваного договору довічного утримання, які б давали підстави для визнання такого правочину недійсним.

За таких обставин, коли викладені у позові обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та при укладенні спірного договору були додержані вимоги, необхідні для чинності правочину, тобто вимоги позивачки ОСОБА_3 не грунтуються на нормах матеріального права і не доведені доказами по справі, а тому її позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: О.Ільченко