АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1169/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козак І. О., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 липня 2016 року

по справі за позовом комунального підприємства «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради

до ОСОБА_1, ОСОБА_2

про примусове виконання зобов'язання за договором оренди

та зустрічним позовом ОСОБА_1

до комунального підприємства «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради /надалі «Підприємство»/

про стягнення заборгованості за договором найму (оренди) транспортного засобу,

УСТАНОВИЛА:

22.07.16 ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 01.07.16, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, а саме: стягнути з Підприємства в її користь 1200,00 грн. орендної плати за Договором найму (оренди) транспортного засобу, пені в розмірі 2190,00 грн., 487,20 грн. судового збору за подання зустрічного позову, 3500,00 грн. витрат на правову допомогу при підготовці справи до суду першої інстанції, 535,92 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, 1390,00 грн. витрат на правову допомогу щодо апеляційного оскарження рішення та представництво в суді апеляційної інстанції.

Порушення вбачає в тому, що судом невірно встановлено та відображено в оскаржуваному рішенні той факт, що на виконання укладеного між сторонами договору найму (оренди) транспортного засобу від 08.02.11 нею у той же день передано Підприємству автобус - D, марки Богдан, модель А 09201, 2005 року випуску, який зареєстрований 1 ВРЕР УДАІ УМВС в Тернопільській області від 10.09.09.

Указує, що суд першої інстанції невірно констатував дату передачі автобуса - 01.04.13, пославшись на акт прийому-передачі транспортного засобу від вказаного числа, оскільки фактично об'єкт оренди був переданий нею в момент укладення договору - 08.02.11, а зазначений акт є повторним.

На думку відповідача, суд не звернув уваги та не застосував норму матеріального права, а саме ч.1 ст. 778 ЦК України, в якій зазначено, що право наймача поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Судом не здобуто доказів про надання ОСОБА_1 дозволу на покращення чи на встановлення будь-якого обладнання в орендованому транспортному засобі, тому висновки суду щодо обов'язку відповідача повернути систему автоматичного оголошення зупинок АКП тран-03 вартістю 1200,00 грн. є безпідставними.

Також, відповідач не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо необґрунтованості судових витрат у розмірі 1250,00 грн. за надання юридичної допомоги при написанні адвокатом зустрічного позову з тих підстав, що дата виконання цього документа не охоплена договором про правову допомогу №015Т/20015 від 29.11.15, так як її представником була надана їй юридична допомога в тому обсязі який відображений у рахунку - фактурі №00001/Т від 29.11.15.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01.07.16 позов Підприємства задоволено, зобов'язано ОСОБА_1 повернути позивачу обладнання автоматичного оголошення зупинок АКП транс -03 та дизельне паливо в кількості 9,95 літрів. Стягнуто із ОСОБА_1 в користь Підприємства 1218,00 грн. понесеного судового збору.

У задоволенні позову Підприємства до ОСОБА_2 про зобов'язання повернути транспортний засіб відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково, стягнуто з Підприємства в користь ОСОБА_1 580,00 грн. заборгованості з виплати орендних платежів та 666,42 грн. пені за прострочення їх сплати. У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Підприємства в користь ОСОБА_1 658,80 грн. понесених витрат на правову допомогу та 487,20 грн. сплаченого судового збору.

У судове засідання сторони не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. У відповідності до ст. 305 ЦПК України апеляційна інстанція вважає за можливе розглянути спір за відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та враховуючи доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

Установлено, що 08.02.11 між ОСОБА_1, як наймодавцем, та Підприємством, як наймачем, укладено договір найму (оренди) транспортного засобу /по тексту «Договір»/, за умовами якого наймодавець передав, а Підприємство прийняло за плату в тимчасове користування транспортний засіб - автобус - D, марки БОГДАН, модель А 09202 (V=4570), 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Пунктами 3.1., 4.1. Договору передбачено, що транспортний засіб передається в найм протягом трьох календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Передача оформляється актом приймання-передачі. Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до 08.02.16.

Обов'язок наймодавця передати в користування транспортний засіб, є обов'язком, який він повинен виконати протягом строку дії договору.

01.04.13 сторонами Договору підписано акт прийому передачі транспортного засобу № НОМЕР_1 до договору найму (оренди) транспортного засобу № 562 від 08.02.11, у якому зазначено, що станом на 01.04.13 наймодавцем переданий, а наймачем прийнятний згаданий транспортний засіб.

Сторони Договору передбачили наслідки несвоєчасної передачі предмету оренди, що тягне за собою відшкодування наймачеві збитків (п. 8.2). Підприємство із вимогами про відшкодування збитків наймодавцем не зверталося.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд невірно оцінив докази по справі щодо обставин передачі орендованого майна, однак доказів того, що транспортний засіб був переданий до 01.04.13 відповідач не надала.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому вказані доводи відповідача є безпідставними.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач упродовж дії Договору не виконував своїх зобов'язань щодо сплати орендних платежів, а тому суд вмотивовано стягнув із позивача в користь відповідача заборгованість по орендних платежах за період користування орендованим майном, що склав 29 місяців.

При вирішенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з вимог ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, які передбачають, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у встановлений у зобов'язанні строк.

Так, згідно із п.п. 5.1, 5.2 Договору орендна плата за 1 календарний місяць визначена сторонами у розмірі 20,00 грн. Оплата повинна була здійснювитися щомісячно, не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок наймодавця.

Транспортний засіб переданий ОСОБА_1 і прийнятий Підприємством 01.04.13.

Установлено, що відповідач ОСОБА_1 28.08.15 самостійно, до закінчення строку дії Договору, забрала предмет оренди, який в подальшому був знятий з реєстраційного обліку та відчужений відповідачу ОСОБА_2

УДАІ в Тернопільській області надало інформацію за №13/7224 від 29.10.15, що власником спірного транспортного засобу станом на 29.10.15 є ОСОБА_2

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив строк, на протязі якого позивач був зобов'язаний сплачувати орендні платежі, 29 місяців - час на протязі якого автобус фактично перебував у користуванні Підприємства.

Тому, розмір заборгованості становить 580,00 грн. (20 х 29).

Із даними висновками судова колегія погоджується і оспорюване рішення в частині стягнення із підприємства заборгованості по орендних платежах узгоджується із обставинами справи, умовами Договору та нормами матеріального права.

Апеляційна інстанція також погоджується із рішенням суду в частині нарахування пені та її розміру з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, позивач зобов'язувався до 10 числа кожного місяця сплачувати орендні платежі, що останнім не виконувалося.

В якості відповідальності за несвоєчасну сплату орендних платежів сторони Договору передбачили пеню в розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення (п. 8.3 договору).

Із врахуванням того, що позивач не проводив платежів, відповідно, право на нарахування пені у відповідача ОСОБА_1 виникло з 10 травня 2013 року.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказану позовну вимогу, обраховував період для стягнення пені саме з цієї дати по день ухвалення рішення, який становить 1149 днів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо стягнення з позивача пені. При цьому враховує, що Підприємство не оскаржувало рішення щодо вирішення вказаних позовних вимог, та положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України, згідно із якою під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аналізуючи доводи відповідача та оспорюване рішення в частині стягнення в користь ОСОБА_1 судових витрат, колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції з цього питання є вірними.

Так, статтею 79 ЦПК України врегульовано поняття судових витрат та їх види.

У зв'язку з частковим задоволенням зустрічного позову в користь ОСОБА_1 з Підприємства стягнуто 487,20 грн. судового збору та 658,80 грн. витрат на правову допомогу, сплачених останньою.

Розмір витрат на правову допомогу суд обраховував у відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» й виходив із положень, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Колегія суддів погоджується із розрахунком, проведеним судом першої інстанції, й підстав для скасування рішення щодо розподілу судових витрат не вбачає.

Стосовно вирішення вимог Підприємства про зобов'язання ОСОБА_1 повернути позивачу обладнання автоматичного оголошення зупинок АКП транс -03, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Так, згідно з умовами договору № 010413/1 від 01.04.13, укладеного між Підприємством та ТОВ «Системний зв'язок», товариство 28.09.13 встановило на спірний транспортний засіб автоматизовану систему оголошення зупинок вартістю 1200,00 грн. і, відповідно, Підприємство стало власником цієї системи.

Судом установлено, що станом на 28.08.15 (дату вилучення наймодавцем об'єкту оренди) в автобусі знаходилося згадане обладнання автоматичного оголошення зупинок та залишок паливо-мастильних матеріалів (дизельного палива) в кількості 9,95 літрів.

Сторони в судовому засіданні першої інстанції не заперечили, що обладнання автоматичного оголошення зупинок не потребує спеціального демонтажу і може бути відокремлене (демонтоване) без шкоди для транспортного засобу. Жодних доказів на спростування цих обставин відповідачем не надано.

Суд першої інстанції враховував умови п.п. 7.1.3, 7.1.4 Договору, згідно із якими наймач вправі покращувати транспортний засіб тільки з відома наймодавця, а в іншому разі - не має права на відшкодування таких покращень, і зробив вірний висновок, що встановлення в автобусі обладнання автоматичного оголошення зупинок не є покращенням майна, а тому не потребувало обов'язкової згоди ОСОБА_1 на його встановлення.

Судом вірно застосовано ч. 2 ст. 778 ЦК України, так як спірне обладнання може бути відокремлене від автобуса без його пошкодження.

Тому, висновки суду про покладення на відповідача ОСОБА_1 обов'язку по поверненню даного майна є вірними й рішення в цій частині відповідає вимогам процесуального та матеріального права й підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, колегія не вбачає.

У процесі перегляду оспорюваного рішення суду апеляційна інстанція, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 303 ЦПК України, не встановила приводів для його скасування, а також відсутні підстави для застосування ч. 3 ст. 303 ЦПК.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович