ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Дем'яносова М.В., Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договору дарування дійсним, визнання права власності на житловий будинок та господарчі споруди в порядку спадкування за законом та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, про визнання права власності на частку нерухомого майна, як на спадщину за заповітом, за касаційними скаргами ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року та ОСОБА_6 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що її чоловік ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

31 січня 1994 року він отримав у дар від свого батька ОСОБА_12 житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті чоловіка, ОСОБА_6 не має можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, оскільки у договорі дарування допущена помилка у написанні дати складання договору - 31 січня 1993 року, однак договір було укладено 31 січня 1994 року, як зазначено у Книзі реєстрації нотаріальних дій сільської ради за вказаний рік.

Уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_6 просила:

встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що договір дарування житлового будинку, зареєстрований 31 січня 1994 року у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області за 1994 рік під порядковим номером 22, відповідно до якого ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, отримав у дар житловий будинок та господарчі споруди, що розташовані на АДРЕСА_1 був складений 31 січня 1994 року, а не 31 січня 1993 року, як зазначено у договорі дарування;

визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок та господарчі споруди, розташовані на АДРЕСА_1, що складається з: «А» - житлового будинку, «а» - веранди та «аІ» - веранди, загальною площею 80,40 кв. м, в тому числі житловою - 47,2 кв. м, «Б» - гаражу, «В» - сараю, «Г» - сараю, «Д» - погребу, «Ж» - бані, «З» - літньої кухні, «з» - веранди літньої кухні, «К» - уборної, «ІІ» - цистерни, «І» - колодязю, «1-2» - огорожі;

визнати дійсним договір дарування житлового будинку та господарчих будівель від 31 січня 1994 року, відповідно до якого ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав у дар житловий будинок та господарчі споруди, що розташовані на АДРЕСА_1.

У березні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, про визнання права власності на 2/3 частки нерухомого майна, як на спадщину за заповітом.

Уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_7 посилалась на те, що вона є спадкоємицею за заповітом майна померлої матері ОСОБА_13, яка все своє майно заповіла трьом із п'яти дітей.

Її брат ОСОБА_8 відмовився від спадщини на її користь, а сестра ОСОБА_9 спадщину не прийняла.

ОСОБА_7 вважає, що успадкувала 7/8 частин спадкового майна, що залишилося після смерті матері, а саме: земельної ділянки та грошових вкладів, а успадкувати житловий будинок, який є предметом цього спору, не може, оскільки виявилося, що цей будинок її батько ОСОБА_12, нібито подарував її брату ОСОБА_11

Вважає цей договір дарування недійсним з моменту його укладення, оскільки мати своєї згоди на цей дар не надавала, житловий будинок, вказаний у самому договорі на день укладення договору - не існував, оскільки у 1976 році на його місці батьки збудували новий будинок.

Мати і четверо інших дітей, в тому числі і вона, про цей дар нічого не знали, оскільки після смерті батька спадщина не відкривалась, а мати продовжувала проживати в своєму будинку до дня її смерті.

ОСОБА_7 просила суд:

визнати недійсним з моменту укладення договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який укладений 31 січня 1993 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_11 та посвідчений 31 січня 1994 року за реєстровим № 22, секретарем Виконавчого комітету Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області - ОСОБА_15;

визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 2/3 ідеальних частки житлового будинку загальною площею 80,40 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за вказаною адресою, як на спадщину за заповітом, яка відкрилась на її ім'я після смерті матері ОСОБА_13;

визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 6/10 (3/5) ідеальних часток житлового будинку на спадщину за заповітом, яка відкрилась на її ім'я після смерті матері - ОСОБА_13

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано недійсним, з моменту укладення, договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який укладений 31 січня 1993 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 та посвідчений 31 січня 1994 року, за реєстровим номером 22, секретарем Виконавчого комітету Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_15.

Визнано за ОСОБА_7 право власності у порядку спадкування за заповітом на 7/8 ідеальних часток житлового будинку, загальною площею 80,40 кв. м, в тому числі житловою площею 47,20 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, як на спадщину за заповітом, яка відкрилась на її ім'я після смерті матері ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині позову ОСОБА_7 відмовлено.

Позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності у порядку спадкування за законом на 1/8 ідеальну частку житлового будинку, загальною площею 80,40 кв. м, в тому числі житловою площею 47,20 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, як на спадщину за законом, яка відкрилась на її ім'я після смерті чоловіка ОСОБА_11, який успадкував цю частку як обов'язкову частку за законом після смерті матері ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині позову ОСОБА_6 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог, а саме: 2 727 гривень судового збору та 5 000 гривень - витрат на правову допомогу.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Відмовлено в задоволенні позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі судове рішення першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6, рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок підлягає поділу в порядку спадкування між позивачами, а договір дарування від 31 січня 1993 року є недійсним.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовів, апеляційний суд виходив з відсутності правоустановчих документів на спірний житловий будинок, який залишився після смерті ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та записів в погосподарській книзі стосовно розміру будинку та кількості надвірних господарських споруд, не вирішення питання належності саме цього будинку спадкодавцям, про що позивачами вимог не заявлено.

Як зазначено в технічному паспорті від 2015 року спірний об'єкт нерухомості був побудований в період з 1976 по 1995 рік, тобто різні приміщення в певний час. Правоустановчі документи на цей об'єкт відсутні, відомості в погосподарську книгу не внесені, судового рішення про належність його спадкодавцям не має.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 перебували у шлюбі та мали п'ятеро дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_7., ОСОБА_9., ОСОБА_10., та проживали на АДРЕСА_1

Згідно з відомостями земельнокадастрової погосподарської книги, головою колгоспного двору на АДРЕСА_1 був ОСОБА_12

До складу його сім'ї входили дружина ОСОБА_13 та п'ятеро дітей. Станом на 1993 рік житловий будинок на АДРЕСА_1 мав загальну площу 40 кв. м, в тому числі житлову - 28 кв. м.

За договором дарування від 31 січня 1993 року ОСОБА_12 подарував ОСОБА_11 житловий будинок в с. Виноградар критий шифером площею 28 кв. м. Договір дарування посвідчений секретарем виконкому Виноградарської сільської ради.

Зазначений договір свідчить про належність дарувальнику нерухомого майна площею 28 кв. м, а не площею 80,4 кв. м, про який був заявлений даний позову.

ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Його дружина ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Їх син ОСОБА_11, він же чоловік позивача ОСОБА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_13 23 липня 2010 року склала заповіт на все своє майно на ім'я своїх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 Назва та склад майна в заповіті не зазначено.

Записів стосовно розміру спірного житлового будинку за вказаною адресою розміром 80,4 кв. м загальної площі та 47,2 кв. м житлової в погосподарській книзі не має. Також відсутні правоустановчі документи на спірний будинок зазначеної площі.

У технічному паспорті, виготовленому в 2015 році вже після смерті спадкодавців, зазначено розмір спірного будинку літ. «А» загальною площею 80,4 кв. м, житловою - 47,2 кв. м, вказані надвірні споруди та роки їх побудови 1976-1995 роки.

Однак, позовні вимоги стосовно належності саме цього нерухомого майна спадкодавцям позивачами не заявлялися в установленому законом порядку. Судове рішення про належність цього об'єкту нерухомості спадкодавцям не ухвалювалося.

У нотаріальній конторі позивачі не змогли отримати документи на спадкове майно у вигляді житлового будинку, оскільки відсутні правоустановчі документи саме на будинок загальною площею 80,4 кв. м, житловою - 47,2 кв. м. з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Касаційні скарги не містять доводів на спростування вказаних висновків апеляційного суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік