Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 317/4755/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/778/3458/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Маловічко С.В.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 квітня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю майна, набутого підчас шлюбу та за час окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна.

В обґрунтування вимог зазначив, що він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 2003 року по 29 березня 2013 року. За час шлюбу ними було придбане у власність нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка площею 0,14 га, розташовані за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, пров. Веселий, 6.

Вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу згідно законодавства. На час подання позову шлюб розірвано, вони однією сім'єю не проживають, спільного господарства не ведуть.

На підставі зазначеного просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, пров. Веселий, 6, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,14 га, яка розташована на території Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області; судові витрати стягнути з відповідача.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю майна, набутого за час шлюбу та за час окремого проживання, у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

В обґрунтування вимог зазначила, що у 1997 році вона придбала квартиру АДРЕСА_1. Шлюб між нею та ОСОБА_4 було укладено 24 травня 2003 року.

Вказувала, що відповідач за час спільного проживання отримував мінімальну заробітну плату і дозволити собі покращити житлові умови за власний кошт вони не могли, а тому 21 липня 2007 року вона продала вищевказану квартиру, яка належала їй на праві власності.

Крім того, 24 грудня 2007 року між нею та її матір'ю ОСОБА_5 (за згодою батька) було укладено три договори цільового дарування грошових коштів в національній валюті, предметом яких є: дарування грошових коштів у розмірі 134 974 грн. в її особисту приватну власність з метою придбання незакінченого будівництвом житлового будинку № 6 по пров. Веселому у с. Володимирське Запорізького району Запорізької області; грошових коштів у розмірі 48 076 грн. з метою придбання земельної ділянки площею 0,14 га та грошових коштів у розмірі 170 000 грн. з метою добудови та введення в експлуатацію незакінченого будівництвом житлового будинку.

24 грудня 2007 року між нею та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом спірного житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій він розташований.

Після придбання будинку вона використала подаровані їй грошові кошти у розмірі 170 000 грн. та грошові кошти у розмірі 12 367 грн., отримані нею від продажу квартири, на добудову й введення в експлуатацію спірного будинку.

Зазначала, що станом на 8 лютого 2013 року ринкова вартість будинку становила 398 100 грн., проте вона продовжувала здійснювати ремонт й добудову будинку з метою покращення умов проживання у ньому, внаслідок чого оціночна вартість будинку станом на 10 січня 2014 року складала 625 300 грн.

Шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано рішенням суду від 29 березня 2013 року, яким встановлено, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припинились ще з 2012 року.

На її думку, придбані житловий будинок і земельна ділянка є її особистою приватною власністю і не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, пров. Веселий, 6, та на земельну площею 0,14 га, розташовану на території Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (с. Володимирівське, пров. Веселий, 6).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 20 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, пров. Веселий, 6, (житловий будинок літ. «А». душ літ. «В», вбиральня літ. «Б», навіс літ. «Д», вольєр літ. «Ж», навіс літ. «З»), на праві часткової власності з ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,14 га, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, пров. Веселий, 6, кадастровий номер :09:002:0351, на праві часткової власності з ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3441 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна набутого за час шлюбу та за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припинення шлюбних відносин відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_4 про поділ майна відмовлено.

Позов ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, пров. Веселий, 6.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на земельну площею 0,14 га, розташовану на території Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (с. Володимирівське, пров. Веселий, 6).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неналежне дослідження доказів, придбання спірного майна за рахунок її особистих та подарованих коштів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, позов ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що будинок №6 по пров. Веселий с. Володимирівське та земельна ділянка є обєктами спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, підлягають поділу між ними в рівних частках у відповідності до ст. ст. 60,61, 63, 69, 70 СК України, визнав ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу і залишив будинок та земельну ділянку у їх спільній частковій власності.

Фактична сторона справи встановлена з додержанням норм процесуального права, оцінка доказам дана за правилами ст.212 ЦПК України, щодо встановлених обставин справи суд дійшов вичерпних юридичних висновків і правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи /причини пропуску строку позовної давності тощо/ і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст. 58-59 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Проте, це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України.)

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на підставі спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст.63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 не довів джерело набуття коштів, достатніх для придбання майна, щоб його вважати спільним майном подружжя, є неприйнятними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону про презумпцію спільності майна подружжя, в силу якої зворотне доводить особа, яка вважає, що майно не є подружнім.

Натомість, ОСОБА_3 не надала доказів, які б доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України.

Перевіряючи доводи та заперечення сторін, оцінюючи всі зібрані докази в їх сукупності, виходячи з їх належності та допустимості, суд правильно виходив з того, що факт придбання майна за особисті кошти та факт його набуття після фактичного припинення шлюбними відносин під час розгляду справи не знайшло підтвердження об'єктивними доказами і ОСОБА_3 не спростувала доводів ОСОБА_4 про придбання майна у період шлюбу та за спільні кошти.

Судом вмотивовано відхилено доводи ОСОБА_3 щодо придбання земельної ділянки та незакінченого будівництвом будинку, завершення будівництва будинку за власні кошти, за отримані кошти від продажу належній їй на праві власності квартири, за подаровані їй матірю грошові кошти, як безпідставні, оскільки вони суперечать обєктивним даним, не підтверджені певними засобами доказування в розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК України, ч.5 ст.719 ЦК України,правильно вказавши, що пояснення чи показання осіб в такому випадку не мають правового значення.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що сторони у період шлюбу та придбання спірного майна проживали разом як сімя, вели спільне господарство, мали дохід від роботи та спільний сімейний бюджет. Сторони перебували у шлюбі з 24 травня 2003 року по 29 березня 2013 року, шлюб між ними було розірвано рішенням Запорізького районного суду м.Запоріжжя від 29 березня 2013 року ( а.с.6 т.1).

Земельна ділянка та незакінчений будівництвом жилий будинок, готовність якого складала 86 %, придбані сторонами за договорами купівлі продажу від 24 грудня 2007 року (а.с 74,93 т.1). Покупцем в договорах зазначена ОСОБА_3, вона не заявляла про те, що майно купується за кошти, які їй належать особисто. Напроти, придбання цього майна здійснювалося ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою згодою її чоловіка ОСОБА_4, про що зазначено у пунктах 6.2 договорів.

Отже, сторони здійснювали купівлю зазначених обєктів спільно, ОСОБА_4А давав згоду як один з подружжя на придбання майна дружиною.

Належних та допустимих доказів про проведення будівельних робіт з закінчення будівництва за рахунок особистих коштів ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

За положеннями ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Із матеріалів справи вбачається, що будівництво будинку було завершено також під час перебування у шлюбі і будинок зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 12.11.2009 року. ( а.с.78,79 т.1).

Як зазначено в рішення суду про розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання у 2012 р., і саме на цю дату посилається і ОСОБА_3, тобто припинення шлюбних відносин відбулося вже після закінчення будівництва будинку. Зазначене спростовує доводи ОСОБА_3 про закінчення будівництва нею після припинення шлюбних відносин.

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в п. 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року справа №6-130цс13 обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти, не є обєктами права власності, а тому не можуть бути предметом поділу.

Проектно-технічна документація на перепланування та реконструкцію будинку відсутня. Будь-які зміни в технічний паспорт будинку щодо реконструкції будинку після введення його в експлуатацію не вносилися (а.с.80-84 т.1). Істотні ознаки характеристики будинку як об'єкта нерухомості не змінилися, відповідно до технічного паспорту від 10 вересня 2009 року та звіту про оцінку будинку від 08.02.2013 року будинок має одні і ті самі характеристики: будинок одноповерховий, загальною площею 161,3 кв.м. жилою -59,5 кв.м., допоміжна 101,8 кв.м. ( а.с.84 т.1, а.с.4,20 т.2). При встановленні ринкової вартості спірного будинку оцінщиком було використано підхід порівняння аналогів продажу (ринковий).

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Проведення додаткових оздоблювальних робіт після прийняття будинку в експлуатацію та після припинення шлюбних відносин, навіть у разі їх доведеності, не змінюють статусу будинку як обєкту права спільної сумісної власності. ОСОБА_3 не позбавлена права за певних умов звернутися до суду з позовом про відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням ремонтних робіт.

За цих обставин з врахуванням вимог статті 11, статей 57-60, статті 212 ЦПК України суд дійшов до правильного висновку, що факт закінчення будівництва спірного будинку саме ОСОБА_3 за особисті кошти, як і факт завершення цього будівництва після припинення шлюбних відносин із ОСОБА_4 належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, отже відсутні підстави вважати його особистою власністю ОСОБА_3В

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що земельна ділянка та будинок є не особистою власністю ОСОБА_3, а спільною сумісною власністю подружжя.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: