У Х В А Л А

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а :

Фрунзенський районний суд м. Харкова рішенням від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив, стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в розмірі 200 тис. грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 тис. грн та витрати на правову допомогу в розмірі 1 тис. 948 грн 80 коп.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2016 року залишив без змін.

У вересні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2016 року та рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2015 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року та 15 жовтня 2015 року, а також постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, які виходили з того, що між сторонами укладено договір позики, що підтверджується розпискою й не спростовано відповідачем. Оскільки в розписці не вказано строку повернення коштів, то позивач скористався правом, передбаченим частиною другою статті 530 ЦК України, щодо пред'явлення до відповідача вимоги про повернення коштів, яку останній не виконав. Тому відповідач зобов'язаний повернути позивачу отримані у борг кошти на підставі статей 1046, 1047, 1049 ЦК України. При цьому судом встановлено, що в розписці містяться умови про отримання в борг грошових коштів.

У наданій для порівняння ухвалі від 10 грудня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами договір позики не укладався, оскільки розписка про отримання коштів складена на підтвердження отримання коштів у зв'язку з виходом відповідача зі складу засновників товариства.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 15 жовтня 2015 року зазначив про те, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що між сторонами не було укладено договір позики, оскільки надані позивачем розписки не свідчать про передачу грошових коштів позикодавцем позичальнику, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення коштів за договором позики.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15) викладено правовий висновок про те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. У справі, яка була предметом перегляду Верховним Судом України, встановлено, що в розписці про отримання грошових коштів відсутні умови про отримання грошових коштів у борг та зобов'язання про їх повернення.

Висновок суду касаційної інстанції в ухвалі, яку просить переглянути заявник, не суперечить правовому висновку викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України, оскільки в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року та у справі, за результатами перегляду якої Верховним Судом України прийнято надану для порівняння постанову, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко