Єдиний унікальний номер 240/625/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1965/2016
Єдиний унікальний номер 240/625/16-ц Головуючий у 1 інстанції Щербак Ю.В.
Номер провадження 22-ц/775/1965/2016 Доповідач Корчиста О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

02 листопада 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Тимченко О.О.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, на рішення Олександрівського району Донецької області від 27 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Михайлівської сільської Ради Олександрівського району Донецької області про визнання договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки дійсним,

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, звернулась до суду із зазначеним позовом до Михайлівської сільської Ради Олександрівського району Донецької області про визнання дійсним договору купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за тією ж адресою. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 продала їй зазначений житловий будинок із земельною ділянкою, про що 15 лютого 2011 року було виконано розписку, але вони не встигли оформити даний договір купівлі-продажу нотаріально через те, що ОСОБА_3 одразу ж після цього виїхала до м. Красний Лиман Донецької області, де ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, про що позивачу стало відомо лише після звернення до органів РАЦСу 16 червня 2016 року, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу вказаного будинку та земельної ділянки.

Рішенням Олександрівського району Донецької області від 27 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не вірно застосував норми ч. 2 ст. 220 ЦК України, а також, надав невірну оцінку наявним у справі письмовим доказам.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи, подали заяви із проханням розглянути справу без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства, площею 0,2517 га, розташовану в АДРЕСА_2 підтверджено державним актом серії НОМЕР_1. Державний акт на землю зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 2 від 19 грудня 2006 року, що підтверджено довідкою відділу держгеокадастру від 31 травня 2016 року № 444-02/131.

Також, судом першої інстанції встановлено, що 15 лютого 2011 року ОСОБА_3 надала розписку про продаж ОСОБА_1 належного їй на праві власності будинку АДРЕСА_1 за 7000 гривень, які продавець отримала в присутності свідків. (а.с.6)

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що за довідкою Краснолиманського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 1054/3.2-01-116 від 20 червня 2016 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, про що складений актовий запис про смерть за № 207 від 06 травня 2011 року. (а.с. 17)

Також встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, згідно якого продавець ОСОБА_3 продала, а покупець ОСОБА_1 купила жилий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та земельної ділянки у розмірі 0,2919 га згідно Державного акту серія НОМЕР_1 для обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства виконаний у вигляді розписки та нотаріально посвідчений не був.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки був укладений у простій письмовій формі у вигляді розписки, а договір купівлі-продажу земельної ділянки оформлений не був, матеріальним законом передбачено нотаріальне посвідчення та державна реєстрація такого договору, а підстав відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України для визнання такого договору дійсним не має.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. 2 п. 13 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» випливає, що, вирішуючи спори про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсними, судам необхідно враховувати, що норма ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацію, тому вони не є укладеними.

Таким чином, посилаючись на положення ч. 2 ст. 220 ЦК України, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ч. 2 ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів та не застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України до даних правовідносин є необґрунтованими.

Керуючись ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Олександрівського району Донецької області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді