У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Леванчука А.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 30 травня 2006 року ними та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № МКD7RК02850135, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 21 750 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік та кінцевим терміном повернення цих коштів до 30 травня 2008 року.

Виконання зобов'язань за кредитним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк», у розмірі 10 000 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору утворилася заборгованість, розмір якої станом на 25 жовтня 2013 року становив 172 068 грн 59 коп. і складався з: 17 535 грн 15 коп. - заборгованості за кредитом, 62 885 грн 07 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1 663 грн 92 коп. - заборгованості з комісії за користування кредитом, 89 984 грн 45 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Враховуючи вказане ПАТ КБ «Приватбанк просило стягнути на їхню користь з ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором № МКD7RК02850135 від 30 травня 2006 року у розмірі 162 068 грн 59 коп. та солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» і ОСОБА_6 10 000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 травня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № МКD7RК02850135, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 21 750 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік та кінцевим терміном повернення цих коштів до 30 травня 2008 року.

Виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та поручителем ПАТ «Акцент-Банк», у розмірі 10 000 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору утворилася заборгованість, розмір якої станом на 25 жовтня 2013 року складав 172 068 грн 59 коп.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності та посилаючись на п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», дійшов висновку про можливість застосування наслідків пропуску строку позовної давності, зокрема - відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк».

Однак з таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Цивільний кодекс України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Такий правовий аналіз зазначених норм та обставин відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20 листопада 2013 року, у справі № 6-126цс13. Вказане судове рішення згідно із положеннями ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням.

Разом з цим при вирішенні спору у судовому порядку, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

У матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування позовної давності, крім того, розгляд справи проведено у заочному порядку у відсутності відповідачів.

Отже без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Таким чином, висновок судів про відмову в задоволенні позову у зв'язку з застосуванням позовної давності незалежно від наявності заяви сторони у спорі щодо вимог про повернення споживчого кредиту та без з'ясування причин пропущення позовної давності є передчасним.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає. В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко А.О. Леванчук Г.І. Мостова Головуючий Судді: