Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/4095/15-ц Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Павицької Т.М., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Новоград-Волинська міська рада Житомирської області, як орган опіки та піклування, державний нотаріус Новоград-Волинської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в інтересах недієздатного ОСОБА_2, як опікун останнього. Просила скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 січня 2004 року, визнати за недієздатним ОСОБА_2 право на обовязкову частку у спадщині та у відшкодування моральної шкоди, заподіяної підопічному, стягнути 25 000 грн. Вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті батька підопічного, який помер 30 березня 2003 року, відкрилася спадщина, яка складалася з будинку №25 по вул. Ватутіна в м. Новограді-Волинському. Будинок 19 січня 2004 року на себе оформив відповідач, який також є сином померлого. Вважала, що відповідач оформив частину спірного будинку на брата ОСОБА_2, але у березні 2015 року дізналася, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий будинок, незважаючи на те, що брат ОСОБА_2 проживав однією сім'єю з батьком, є інвалідом дитинства 1 групи, визнаний недієздатним та має право на обовязкову частку в спадщині.

У січні 2016 року ОСОБА_1 подала позовну заяву про збільшення та уточнення позовних вимог (а.с.44-46). Просила: встановити факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті батька, ОСОБА_6; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 січня 2004 року на імя ОСОБА_3 в частині, що складає ? ідеальних часток житлового будинку №25 по вул. Ватутіна в м. Новограді-Волинському; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 квітня 2004 року на імя ОСОБА_3 в частині, що складає ? ідеальних часток житлового будинку №3 по вул. Димитрова в м. Новограді-Волинському; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку №25 по вул. Ватутіна та на ? частину житлового будинку №3 по вул. Димитрова у м. Новограді-Волинському в порядку спадкування за законом. Вимоги обґрунтовувала тим, що спадкове майно, крім будинку №25 по вул. Ватутіна у м. Новограді-Волинському, складалося також із будинку №3 по вул. Димитрова у цьому ж місті. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР недієздатний ОСОБА_2 прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті його батька, шляхом вступу в володіння спадковим майном, не оформивши при цьому свідоцтва про право на спадщину, оскільки постійно з батьком проживав та був зареєстрованим в одному ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті батька продовжував володіти та користуватися цим будинком. Коли у 2015 році, як опікун, вона звернулася до нотаріуса, щоб оформити на ім'я ОСОБА_2 спадщину, то у видачі свідоцтва їй було відмовлено на тій підставі, що все спадкове майно успадкував син померлого - ОСОБА_3, хоча за наявності двох спадкоємців однієї черги за законом, які прийняли спадщину, відповідач мав право лише на половину спадкового майна.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено у звязку зі спливом строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала в інтересах підопічного апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції, невірно застосував норми ЦК України, оскільки для даних правовідносин варто застосовувати норми ЦК УРСР. Окрім того суд дійшов невірного висновку про те, що про порушення прав підопічного вона дізналася у 2009 році. Насправді про порушення прав підопічного їй стало відомо у березні 2015 року. Про обовязкову частку у спадщині не йдеться, бо заповіту не було, а спадщина успадковувалася за законом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом установлено, що 30 березня 2003 року помер ОСОБА_6 (а.с.12).

Внаслідок його смерті відкрилася спадщина на житлові будинки: №25 по вул. Ватутіна та №3 по вул. Димитрова у м. Новограді-Волинському Житомирської області.

У матеріалах справи відсутні докази того, що померлий за життя особисто розпорядився на випадок своєї смерті, тобто залишив заповіт, а тому йдеться про спадкування за законом.

Право на спадкування по першій черзі за законом мали чотири сина померлого: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Як убачається із довідки про стан сім'ї та копії паспорту з 1977 року по 10 січня 2012 року ОСОБА_2 був зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.94,96). За цією адресою проживав спадкодавець на час смерті. Сторони не заперечили тієї обставини, що на день смерті спадкодавця син останнього - ОСОБА_2 проживав із батьком та залишався проживати у будинку спадкодавця упродовж не менше шести місяців з часу відкриття спадщини. За таких обставин відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР вважається, що син ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті батька, оскільки він фактично вступив у володіння спадковим майном.

Протягом шести місяців із дня відкриття спадщини інший син спадкодавця - ОСОБА_3 подав до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

За таких обставин спадщина відкрилася та була прийнята двома синами спадкодавця до набрання чинності Цивільним кодексом України, а тому до спірних правовідносин суд першої інстанції правильно застосував правила Цивільного кодексу УРСР відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що після смерті покійного відбулося спадкування за законом та спадщину в рівних частинах успадкували діти спадкодавця брати ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Однак на ім'я ОСОБА_3 19 січня 2004 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок №25, що знаходиться по вул. Ватутіна (а.с.13), а 13 квітня 2004 року свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок №3, що знаходиться по вул. Димитрова у м. Новограді-Волинському Житомирської області (а.с.48).

ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства 1 групи. З 2001 року його піклувальником був батько. Після смерті батька у 2003 році ОСОБА_2 було визнано недієздатним, а опікуном над ним призначено матір.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2007 року над ОСОБА_2 встановлено опіку, а опікуном призначено ОСОБА_1, яка є дружиною брата підопічного (дружина брата ОСОБА_5) (а.с.15).

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

До 01 січня 2004 року загальний трирічний строк позовної давності, передбачений ст.71 ЦК УРСР, не сплив (30.03.2003 року +3 роки), а тому правила ЦК України про позовну давність належить застосовувати до даного позову.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач 06 квітня 2016 року подав заяву про застосування позовної давності (а.с.160).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України), а перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 дізналася про порушення прав підопічного у березні 2015 року спростовуються її поясненнями, які вона давала в суді першої інстанції при розгляді справи. Так, із технічного запису судового засідання від 06 квітня 2016 року, який відтворено апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 підтверджувала той факт, що у 2009 році дізналася про успадкування відповідачем всього майна. Дана обставина підтверджується й журналом судового засідання від 06 квітня 2016 року (дія за №№73,74). Зауваження щодо технічного запису судового засідання та журналу судового засідання у встановленому законом порядку не подавалися.

Окрім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач у 2015 році продавав будинок.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до зміни ОСОБА_1 пояснень на стадії апеляційного розгляду.

Оскільки з позовом в інтересах підопічного ОСОБА_1 звернулася 02 листопада 2015 року, то вона пропустила строк, встановлений для захисту порушеного права в суді ( 2009 рік + 3 роки = 2012 рік).

Коли ОСОБА_1 дізналася про порушення прав ОСОБА_2, то вона вже два роки, як була призначена його опікуном.

Суду також не надано жодного доказу тому, що опікун пропустила позовну давність з поважних причин.

За таких обставин, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_3, обґрунтовано стало підставою для відмови судом першої інстанції у задоволенні позову. Суд першої інстанції діяв у відповідності до вимог ч.4 ст.267 ЦК України.

Однак у мотивувальній частині свого рішення суд першої інстанції припустився помилки, пославшись на наявність у ОСОБА_2 права на обовязкову частку в спадщині після смерті батька відповідно до ст.535 ЦК УРСР 1963 року, оскільки спадкодавець заповіту не залишив, спадкування відбулося за законом, чим виключається наявність права на обовязкову частку в спадщині.

Відповідно до ст.309 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду змінює рішення суду першої інстанції та виключає із мотивувальної її частини вищевикладене посилання.

У решті рішення залишається без змін, бо доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині та з огляду на вищевикладене додаткового правового обґрунтування не потребують.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 липня 2016 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення посилання на наявність у ОСОБА_2 права на обовязкову частку в спадщині після смерті батька відповідно до ст.535 ЦК УРСР 1963 року.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді: