Ухвала

іменем україни

07 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., КарпенкоС.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником СокуренкоНаталією Вікторівною, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 01 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем був укладений кредитний договір «DNXRRX08350733 на суму 3597,59 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим станом на 14 серпня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 36 285,51 грн.

Разом з тим, сума в розмірі 3 918,44 грн була стягнута з відповідача на підставі наказу від 07 травня 2008 року. Таким чином на теперішній час заборгованість відповідача становить 34 485,42 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Н.В. просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що порушене право позивача не підлягає захисту у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №DNXRRX08350733 на суму 3597,59 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 12 місяці. Договір був укладений у формі заяви.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються.

Судовим наказом Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська 07 травня 2008 року стягнуто із ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № DNXRRX08350733 в розмірі 3 918,44 грн.

Відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту «Розстрочка» термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років, але суд не може прийняти ці обставини як доказ по справі, оскільки Умови надання споживчого кредиту не підписані сторонами.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що строк виконання спірного кредитного договору закінчився 01 вересня 2008 року.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. В законі не передбачено, які саме дії зобов'язаної особи слід розцінювати як такі, що свідчать про визнання боргу чи іншого обов'язку, проте судова практика виходить із того, що вчиненням дій. які свідчать про визнання боргу є часткове виконання зобов'язання, сплата процентів, нарахованих на основну суму боргу, вимога здійснити зарахування зустрічної вимоги тощо.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що спір між сторонами відносно стягнення заборгованості з ОСОБА_4 за кредитним договором № DNXRRX08350733 від 01 вересня 2007 року розглянуто та 07 травня 2008 року судом виданий судовий наказ, трирічний строк позовної давності для звернення з позовом про стягнення додаткового боргу за кредитним договором минув, підстав для поновлення таких строків суд не вбачає, а тому суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підставі для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Сокуренко Наталією Вікторівною, відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко