Провадження № 2/638/3863/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Семіряд І.В.

при секретарі Вороніні Д.Г.

за участю :

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 « Про стягнення суми боргу за договором позики », -

В С Т А Н О В И В :

17.06.2016 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 « Про стягнення суми боргу за договором позики » посилаючись на те, що відповідач, на підставі договору позики, складеного в письмовій формі позичив у нього 10000 доларів США та взяв на себе зобов'язання повернути гроші в термін до 26.03.2014.

Відповідач на виконання договору отримав від позивача 10000 доларів США. В подальшому в рахунок погашення позики, відповідач виконав на замовлення позивача роботи по виготовленню міжкімнатних дверей. Після перерахунку виконаних робіт, остаточна сума заборгованості склала 3600 доларів США та 4000 гривень, яка була погоджена сторонами, як остаточна сума заборгованості за договором позики.

Однак у визначений термін відповідач суму боргу позивачу не повернув, на вимоги виконати боргові зобов'язання не реагує, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму позики еквівалентну 3600 доларів США в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України, що становить 93448,44 грн., 4000 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 72669,84 грн., 3 відсотка річних від простроченої суми в розмірі 5959,04 грн. та понесені ним судові витрати в розмірі 1760,77 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, який діє на підставі відповідної довіреності ( а.с. 32 ), підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав на які позивач посилається в своєї позовної заяві. При цьому позивач наголошував на тому, що в вересні 2012 він замовив відповідачу виготовлення та монтаж 18 міжкімнатних дверей, оговоривши вартість замовлення та робіт - 10000 доларів США, які відповідачу передала його дружина. Письмовий договір на виконання вказаного замовлення вони не складали, письмову розписку щодо отримання грошей не складали. Після чого, на протязі двох років відповідач взагалі зволікав, щодо виконання взятих на себе зобов'язань, врешті на початку 2014 року, відповідач виготовив 8 замовлених дверей, які ним були встановлені в його будинку. Так як відповідач в повному обсязі не виконав взяті на себе зобов'язання, він не маючи намір продовжувати в подальшому договірні взаємовідносини з відповідачем, запропонував останньому написами боргову розписку про отримання 10000 доларів США з терміном повернення зазначеної суми до 23.06.2014, що останній добровільно власноруч виконав. В подальшому вони сумісно підрахували об'єм фактично виконаних відповідачем робіт, та дійшли згоди, що остаточна сума боргу становить 3600 доларів США, а також 4000 гривень, які він при монтажі дверей передав безпосередньо особі, яка виконувала вказані роботи без написання розписки в отриманні грошей. Він неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення вказаної суми боргу, однак останній, визнаючи наявність боргу, посилався на скрутне матеріальне становище, зазначаючи, що гроші ним були витрачені на власні потреби.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, який діє на підставі відповідного договору про надання правової допомоги ( а.с.а.с. 23-25 ), в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. При цьому, відповідач ОСОБА_3, щодо підстав, мети, умов та обставин отримання зазначених позивачем 10000 доларів США, дав показання, аналогічні показанням позивача. Однак, відповідач наголошував на тому, що вказана сума складала 50 % від загальної вартості замовлення. Отримані гроші він в вересні 2012 року обміняв на 80000 гривень, вони ним були використані для виготовлення частини замовлення позивача. Строки виконання робіт затягнулись не з його вини, а у зв'язку повільним будуванням будинку позивача. Остаточно отриману суму він використав для придбання відповідних матеріалів лише в січні 2014 року, на той час курс долара значно збільшився, тому вся сума була витрачена на матеріали, виготовлення та монтаж 8 дверей з 18 замовлених. Частина замовлення, в кількості 8 дверей, ним була виконана в лютому 2014 року. Так як замовлення не було виконано у відповідні строки, навесні 2014 року він на прохання позивача написав боргову розписку, з зазначенням, що отримав від нього у борг 10000 доларів США, з зобов'язанням повернути вказану суму. Розписку він склав добровільно, без будь - якого примусу з боку позивача. В липні 2014 року позивач звернувся до нього з вимогою повернути решту боргу, яка після перерахунку виконаних робіт склала 3600 доларів США та 4000 гривень, вказану суму боргу він визнав, як перед позивачем, так і згодом перед співробітниками поліції, без будь - якого примусу. Однак, провівши свої підрахунки, враховуючи значне підвищення курсу долара США з моменту отримання грошей та до моменту їх фактичного використання в 2014 році, він вважає, що грошовий борг перед позивачем у нього відсутній, тому позовні вимоги не визнає.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представників сторін та дослідивши матеріали справи вважає, що позов є обґрунтованим, однак таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більш сторін, спрямована на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 509, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно вимог ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно ст.ст.1046,1047,1048,1050 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 214-2 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що у вересні 2012 року на підставі усно укладеного договору підряду між сторонами було досягнуто домовленості про виготовлення відповідачем 18 міжкімнатних дверей, які останній зобов'язався встановити в будинку позивача, за що позивачем було сплачено відповідачу 10000 доларів США, які відповідачу передала дружина позивача.

Частина замовлення, в кількості 8 дверей, відповідачем була виконана лише в лютому 2014 року. Так як замовлення не було виконано у відповідні строки, навесні 2014 року відповідач на прохання позивача написав боргову розписку, з зазначенням, що отримав від нього у борг 10000 доларів США, з зобов'язанням повернути вказану суму. Розписку відповідач склав добровільно, без будь - якого примусу з боку позивача. В липні 2014 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути решту боргу, яка після перерахунку виконаних робіт склала 3600 доларів США та 4000 гривень та яка визнавалась відповідачем, як перед позивачем, так і згодом перед співробітниками поліції, без будь - якого примусу.

Вказані обставини в судовому засіданні не заперечувалися сторонами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За правилами ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч. ч. 2-4 ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

У судовому засіданні встановлено, що навесні 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики. Згідно умов зазначеного договору, позивач надав відповідачу позику у розмірі 10000 доларів США з встановлення терміну виконання боржником обов'язку повернути кошти до 26.03.2014, що підтверджується дослідженою у судовому засіданні власноручно написаною відповідачем розпискою про отримання вказаної суми позики. Відповідач не виконав свої зобов'язання, в добровільному порядку кошти ним не повернуто.

Вказана обставина, в судовому засіданні не заперечується сторонами. ( а.с. 18 ).

Таким чином, написання відповідачем розписки є свідченням того, що відбулася новація зобов'язання (ст. 604 ЦК України, ст. 1053 ЦК України) і за домовленістю сторін первісне зобов'язання за договором підряду ( ст. 837 ЦК України ), було замінено новим зобов'язанням між сторонами, а саме: за домовленістю сторін борг, що виник із договору підряду був замінений позиковим зобов'язанням.

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Тобто для новації боргу має бути дійсним і встановленим попереднє зобов'язання - договір підряду.

Сторонами було дотримано вказаних умов здійснення новації, яка містить всі необхідні складові, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні.

Суд не приймає до уваги ствердження відповідача ОСОБА_3 в частині того, що на теперішній час будь - які боргові зобов'язання перед позивачем відсутні, так як отримані гроші ним були використані на виготовлення та монтаж частини замолених дверей, та розцінює їх як спосіб захисту від пред'явленого позову, з метою уникнути негативних наслідків у зв'язку з невиконанням боргового зобов'язання, з наступних підстав.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом були роз'яснені сторонам положення ст. 60 ЦК України, в частині подання суду додаткових доказів в розумінні ч. 2 ст. 57 ЦПК України, відповідних клопотань сторін надано не було.

В судовому засіданні відповідачем суду не надано доказів того, що ним були використані в повному обсязі отримані від позивача кошти в розмірі 10000 доларів США на виконання свого зобов'язання за договором підряду, а також того, що отримана від позивача сума є 50% авансом від загальної вартості замовлення.

Посилання відповідача з приводу того, що за період з вересня 2012 року до моменту фактичного використання отриманої суми в січні 2014, яку він після отримання зразу ж обміняв на 80000 грн., значно збільшився курс долара, що в свою чергу привело до значного подорожчання замовлених виробів, судом також не береться до уваги, так як в судовому засіданні відповідач не мотивував з якої причини він приступив до виконання замовлення після сплину значного часу - більш ніж півтора року після отримання грошей.

Згідно ст. 10 ч. 2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Особо, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 посилався на те, що залишок суми боргу, за вказаною борговою розпискою, становить 3600 доларів США, яка була визначена за сумісною домовленістю з відповідачем.

В судовому засіданні відповідач наголошував на тому, що він без заперечливо визнавав наявний перед позивачем борг у вказаній сумі, про що зазначав як останньому, так і згодом перед співробітниками поліції, без будь - якого примусу.

Зважаючи на наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 не суперечать вимогам ч. 2 ст. 11 ЦПК України.

Крім того, відповідач не зверталась до суду з позовом про визнання договору позики недійсним з підстав на які він посилається в судовому засіданні, тому даний договір є дійсним і повинен виконуватись сторонами.

Суд також не приймає до уваги наданий відповідачем та виконаний останнім розрахунок вартості замовлених для виготовлення та монтажу дверей, а також квитанцій на придбання відповідних матеріалів, так як розрахунок складений саме відповідачем та не містить будь - яких даних, які б свідчили, що розрахунок та квитанції мають відношення до замовлення позивача, а також, що розрахунок було узгоджено з позивачем. ( а.с.а.с. 37-38, 39, 40, 41 ).

Таким чином, ствердження відповідача ОСОБА_3 з приводу виконання ним перед позивачем ОСОБА_1 свого боргового зобов'язання за договором позики, іншими доказами не підтверджуються, а навпаки спростовуються показаннями позивача ОСОБА_1 та дослідженими в судовому засіданні вищевказаними доказами, які в повній мірі співпадають та підтверджують пояснення позивача, тому у суду відсутні підстави для сумніву в достовірності на правдивості показань ОСОБА_1

Між тим, позовні вимоги ОСОБА_1 з приводу стягнення з відповідача ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 4000 гривень задоволенню не підлягають з наступних підстав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наголошував на тому, що вказана ним сума в розмірі 4000 гривен була передана не в якості боргу відповідачу ОСОБА_3, а безпосередньо особі, яка виконувала роботи по монтажу дверей. Будь - які письмові підтвердження факту передачі грошей у нього відсутні.

Таким чином, зазначені вимоги ОСОБА_1, в частини стягнення з ОСОБА_3 4000 гривен, задоволенню не підлягають, у зв'язку з недоведеністю наявності даних боргових зобов'язань та не відповідності вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України.

При таких обставинах, з досліджених вищевказаних доказів встановлено, що боржник відповідач ОСОБА_3 повинен був виконати свій обов'язок повернути позивачу ОСОБА_1 позику у розмірі 3600 доларів США терміном до 26.03.2014.

Так як відповідач ОСОБА_3 не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики в частині повернення позивачу ОСОБА_1 наданої ним позики в розмірі 3600 доларів США, тому відповідач повинен повернути позивачу вказану суму позики в повному обсязі.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 « Про судове рішення у цивільній справі » передбачено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Оскільки відповідно до ст. 99 Конституції України і Указу Президента України від 25.08.1996 № 762/96 « Про грошову реформу в Україні » грошовою одиницею і єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, стягненню підлягає сума в розмірі 3600 доларів США за курсом Національного банку України у гривні, який станом на 02.11.2016 становить 1 долар США = 25,584772 грн., отже заборгованість відповідача перед позивачем становить 92105,18 грн. (3600 доларів США х 25,584772 грн. = 92105,18 грн.)

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що вимога позивача ОСОБА_1 про застосування до суми боргу індексу інфляції задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті, як зазначено в укладеному між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договорі позики.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що внаслідок знецінення лише грошова одиниця України (гривня) підлягає індексації, а іноземна валюта, яка була предметом позики, не підлягає. Така правова позиція неодноразово підтверджена рішеннями Верховного Суду України, в яких зазначено, що індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому зазначена норма ЦК може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні ( ухвала у справі № 6-5426св08 від 27.05.2009 ).

Між тим, як вбачається з договору позики сторонами передбачений термін повернення боргу до 26.03.2014. Але це зобов'язання відповідачем ОСОБА_3 було порушено.

Тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми боргу. Розмір суми, що підлягає стягненню на день розгляду справи складає : 3% річних : 12 місяців = 0,25% у місяць : 30 днів = 0,008% на день.

За період з 27.03.2014 по день розгляду судом справи - 02.11.2016 включно, сплинуло 31 місяць 07 днів.

92105 грн. 18 коп. х 31 місяць 07 днів х 0,25% у місяць х 0,008 % на день = 7189 грн. 73 коп.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 при звернені до суду з позовом сплатив судовий збір в розмірі 1760,77 грн. ( а.с. 1 ), що підтверджується відповідним платіжним дорученням.

Розподіляючи судові витрати між сторонами, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 992,95 грн.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню : за договором позики сума боргу, що становить 92105,18 грн., три відсотки річних від простроченої суми боргу, що становить 7189,73 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,95 грн., а всього в загальній сумі 100287,86 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530-533, 604, 610, 625-629, 837, 1046, 1047, 1050, 1053 ЦК України, керуючись ст. ст. 6, 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 « Про стягнення суми боргу за договором позики », - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики суму боргу в сумі 92105 гривень 18 копійок; 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 7189 гривень 73 копійки; судовий збір в сумі 992 гривни 95 копійок, а всього в загальній сумі 100287 гривень 86 копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.В.Семіряд