УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Кафідової О.В., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки; за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Франківськміськбуд» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань за договором позики, укладеного між сторонами 3 січня 2014 року на суму 206 500 грн з кінцевим терміном повернення 30 червня 2014 року, утворилась заборгованість, яка станом на 29 квітня 2014 року становить 210 529 грн. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 у добровільному порядку не виконує зобов'язання за договором позики, позивач просила суд звернути стягнення на передану відповідачем за договором іпотеки від 3 січня 2014 року квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 192,5 кв.м, шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнати за нею право власності на вказану квартиру.

У травні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськміськбуд» (далі - ТОВ «Івано-Франківськміськбуд») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись на те, що позивач є забудовником багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1, який введено в експлуатацію. Посилаючись на те, що договір про дольову участь у будівництві квартири № 44 буд. № 98 з ОСОБА_4 не укладався, свідоцтво ОСОБА_4 про право власності на дану квартиру є недійсним, а отже, він не вправі був передавати квартиру в іпотеку, позивач просив визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір іпотеки від 3 січня 2014 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Позов ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 3 січня 2014 року, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, та відмовити у задоволенні позову ТОВ «Івано-Франківськміськбуд».

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди, вирішуючи спір, виходили із того, що спірна квартира у власності ОСОБА_4 не перебувала, відтак останній не мав права передавати її в іпотеку, тому дійшли висновку про недійсність договору іпотеки та безпідставність позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами встановлено, що 3 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 206 500 грн з кінцевим терміном повернення 30 червня 2014 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 3 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 вересня 2015 року встановлено підпис ОСОБА_6, який діяв зі сторони ТОВ «Івано-Франківськміськбуд», у договорі на дольову участь у будівництві, виконаний не ОСОБА_6 Крім того, в договорі про дольову участь довіреність на представництво ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» датована пізніше, ніж дата укладення самого договору. Цим рішенням апеляційного суду встановлені фактичні обставини, які не підлягають доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України, зокрема встановлено, що договір на дольову участь у будівництві між сторонами не є укладеним і не створює права та обов'язки для сторін. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно та скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1

Отже, майно було передано в іпотеку банку не його власником.

Так, звертаючись до суду з указаним позовом, ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» указувало на те, що товариство з ОСОБА_4 договору про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 від 12 січня 2006 року не укладало, жодна уповноважена товариством особа не підписувала такого договору, відповідно ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру не набув, та у подальшому не мав права на розпорядження нею, а саме, на передання зазначеної квартири в іпотеку у рахунок забезпечення своїх грошових зобов'язань за договором позики.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За змістом статей 203, 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, на момент укладення оспорюваного іпотечного договору з ОСОБА_3 (3 січня 2014 року) відповідач ОСОБА_4 не був власником спірної квартири, та, відповідно, не міг бути іпотекодавцем за цим договором.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованих висновків, що вищезазначений іпотечний договір укладено з порушенням положень ст. 5 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для визнання цього правочину недійсним, та у свою чергу відсутності підстав для звернення стягнення на зазначене майно.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:О.В. Кафідова
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович