АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кельменецького раойнного суду Чернівецької області від 26 вересня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_2 у серпні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Зазначала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кельменецького районного управління юстиції у Чернівецькій області актовим записом №21 від 27 травня 2008 року, який розірваний рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 травня 2016 року.

Вказувала на набуття за час шлюбу житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.І.Богуна,19-а селища Кельменці Чернівецької області на підставі договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_5 30 серпня 2013 року.

Посилаючись на недосягнення згоди щодо поділу майна, заперечення ОСОБА_3 права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 просила визнати право власності на ? частину житлового будинку літ.А, гаражу літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Е, погребу літ.Г, літньої кухні літ.Є, огорожі №1-2, які розташовані по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Кельменецького району Чернівецької області.

№22ц-1394 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Телешман О.В.

Категорія: 46 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2016 року позов задоволено, визнано право власності ОСОБА_2 на ? частину житлового будинку літ.А, гаражу літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Е, погребу літ.Г, літньої кухні літ.Є, огорожі №1-2, які розташовані по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Кельменецького району Чернівецької області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про подвл майна подружжя відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 Ю,М. про поділ майна подружжя, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1,2 ст.372, ч. ст.386, ч.1 ст.392 ЦК України, ч.1,2 ст.60, ч.1 ст.70 СК України та дійшов висновку про право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на житловий будинок літ.А, гараж літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.Е, погреб літ.Г, літню кухню літ.Є, огорожу №1-2, які розташовані по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Кельменецького району Чернівецької області, рівність часток подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції стверджуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 27 та 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_2, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання права власності на ? частину житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Чернівецької області.

Обставинами, якими ОСОБА_2 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала заперечення ОСОБА_3 права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Чернівецької області.

Таким чином ОСОБА_2 пов»язувався захист своїх прав та інтересів з правовідносинами з права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Чернівецької області.

З огляду на наведене, судом першої інстанції ухвалено судове рішення в межах заявлених ОСОБА_2 вимог.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кельменецького районного управління юстиції у Чернівецькій області актовим записом №21 від 27 травня 2008 року, який розірваний рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 травня 2016 року.

До матеріалів справи приєднано договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.І.Богуна,19-а селища Кельменці Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_5 30 серпня 2013 року.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

У матеріалах справи відсутні докази особистої приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.І.Богуна,19-а селища Кельменці Чернівецької області.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З матеріалів справи вбачається, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з позовом про поділ майна подружжя шляхом виділення його в натурі, присудження одному з подружжя із виплатою грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, припинення права на частку у спільному майні не зверталися.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не надано можливості реалізувати право на звернення з зустрічним позовом суперечить вимогам закону.

На підставі ч.1 ст.123 ЦПК України відповідач має право пред»явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Як вбачається з матеріалів справи, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 відсутні доводи щодо незаконності рішення в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Чернівецької області.

Заперечуючи проти позову представник відповідача ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційним судом посилалася на аварійність житлового будинку, що розташований по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Чернівецької області, рішення виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Кельменецького району Чернівецької області від 16 вересня 2016 року №98, яким надано дозвіл ОСОБА_3 на ліквідацію аварійного житлового будинку, що розташований по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Чернівецької області.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Встановлено, що житловий будинок, що розташований по вул.І.Богуна,19-а смт.Кельменці Чернівецької області, наявний на час ухвалення судового рішення.

У такому разі судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.2 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді