У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Леванчука А.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерною товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 12 грудня 2007 року б/н ОСОБА_7 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач погодився на те, що заява на отримання кредиту разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ними договір про надання банківських послуг. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_7 умов кредитного договору, утворилася заборгованість, розмір якої станом на 31 січня 2015 року становив 9 333,5 доларів США, однак за заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 квітня 2013 року було стягнуто на їхню користь з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 6 947,31 доларів США.

За таких обставин позивач вважав, що у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, останній повинен сплатити суму заборгованості у розмірі 2 536,44 доларів США, що еквівалентно 40 963 грн 82 коп., яка становить різницю між присудженою до стягнення за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 квітня 2013 року та заборгованістю станом на 31 січня 2015 року, яка виникла після його ухвалення.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 грудня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 тис. доларів США на власні потреби зі сплатою 1,6% на місяць або 19,2% на рік на суму залишку заборгованості.

ОСОБА_7 погодився на те, що заява на отримання кредиту разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ними договір про надання банківських послуг.

Згідно п. 9.12 Умов, договір діє протягом 12 місяців з дня його підписання. Якщо протягом нього строку ні одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий саме строк.

Порядок нарахування відсотків та наслідки невиконання умов договору визначено у п. 8.6 розділу І та п. 5.5 розділу II Умов.

Термін дії кредитного ліміту пов'язано із терміном дії платіжної картки (а. с. 10).

Крім того, пунктом 5.4 Умов встановлено, що погашення по кредиту відсотків відбувається щомісячно за попередній місяць, а кредиту - в повному об'ємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості по кредитному ліміту відбувається щомісячними платежами.

Тобто, термін остаточного виконання зобов'язання по сплаті кредиту визначено останнім днем місяця терміну дії платіжної картки, а строк звернення до суду повинен обчислюватися по кожному простроченому щомісячному платежу.

Строк дії картки встановлено до 31 грудня 2010 року (а. с. 13).

Заочним рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 8 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 6 947,31 доларів США, що еквівалентно 50 584 грн 41 коп. (а. с. 7).

Згідно мотивувальної частини судового рішення заборгованість визначена станом на 31 грудня 2012 року та складається із: заборгованості за кредитом у сумі 2 804,58 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 4 354, 59 доларів США, штрафу (фіксована частина) у сумі 62,55 доларів США, штрафу (процентна складова) у сумі 357,96 доларів США. Встановлено, що вказане рішення суду не виконано.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків. Разом із цим може виникати грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих за цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України, вимоги за якою не заявлені.

Однак із таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року, у аналогічній справі № 6-1206цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. ч. 1. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Встановивши у даній справі, що є заочне рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 8 квітня 2013 року, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено та стягнуто на їхню користь з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 6 947,31 доларів США, що еквівалентно 50 584 грн 41 коп., яка складалася із: заборгованості за кредитом у сумі 2 804,58 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 4 354,59 доларів США, штрафу (фіксована частина) у сумі 62,55 доларів США, штрафу (процентна складова) у сумі 357,96 доларів США, - заборгованості за кредитним договором від 12 грудня 2007 року, суди дійшли до передчасного висновку про те, що підстав для стягнення нарахованих у подальшому відсотків за користування кредитом та неустойки поза строком дії кредитного договору і після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості законом не передбачено, а тому до даних правовідносин підлягає застосуванню лише ст. 625 ЦК України, з підстав якої позов заявлено не було.

Однак такий висновок судів суперечить вимогам закону та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року, у справі № 6-1206цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерною товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає. В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко А.О. Леванчук Г.І. Мостова Головуючий Судді: