АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5748/16 Головуючий 1 інст. - Поліщук Т.В.
Справа № 643/2337/16-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія:спори, що виникають із трудових правовідносин
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М.

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Елавус ЛТД» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Елавус ЛТД», третя особа: ОСОБА_4, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом та просила стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД» (далі по тексту - ТОВ фірма «Елавус ЛТД») суму середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 18.01.2014 по 02.12.2015 в розмірі 41922,54 грн., компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 з урахуванням індексу інфляції в розмірі 34429,45 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначала, що з 01.07.2010 по 17.01.2014 працювала на ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на посаді контролера КПП, а 17.01.2014 була звільнена з роботи за ст.38 КЗпП за власним бажанням. Відповідно до наказу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.04.2014 з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» було стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 5365,73 грн.. Кошти у розмірі 5365,73 грн. були отриманні позивачем у повному обсязі лише 03.12.2015 року. У зв'язку з тим, що на день звільнення, в порушення вимог ст.115-116 КЗпП України, відповідач не виплатив належну позивачу заробітну плату, остання змушена була звернутись з даним позовом до суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд вирішив стягнути з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 18.01.2014 року по 02.12.2015 року в розмірі 41 922 грн. 54 коп., компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 9 516 грн. 66 коп. Також вирішено питання про розподіл судових витрат

В апеляційній скарзі представника відповідача просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що ОСОБА_3 усупереч вимог ч.1 ст.233 КЗпП України звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору поза межами тримісячного строку з дня видання наказу про припинення трудових відносин. Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції невірно застосував ст.117 КЗпП України та п.3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2014 року за №5 і зареєстрованої Мінюстом України 27.01.2004 року за №114/8713, оскільки заробітна плата є винагородою, які роботодавець виплачує працівнику, але виплати, які підлягають стягненню відповідно до ст.117 КЗпП, не є винагородою за виконану роботу, а отже і не є заробітною платою. Крім того, згідно Інструкції суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не належать до фонду оплати праці. Вважає, що суд безпідставно посилався на підтвердження своїх висновків на Рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013 року, оскільки описова та мотивувальні частини вказаного Рішення КС України стосуються виплат, передбачених статтею 1 частини першої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ та передбачених статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-111.

Також, судом першої інстанції не застосована норма матеріального права, що визначена ч.1 ст.233 КЗпП України, неправильно застосовані норми матеріального права, що визначені ч.2 ст.233 КЗпП України, ч.2 ст. 117 КЗпП України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про оплату праці», п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за №114/8713, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», неправильно застосовані положення пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 №13.

Крім того, ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.01.2016 року у справі №922/3048/15 ТОВ фірму «Елавус ЛТД» визнано банкрутом та у п. 3 ухвали зазначено, що «Вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню».

Зважаючи на те, що позовна вимога про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 18.01.2014 року по 02.12.2015 року не пов'язана із виплатою заробітної плати, а також не була заявлена в установлений законом строк у справі про банкрутство відповідача, правових підстав для її задоволення немає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишанню без змін за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції забезпечив сторонами та іншими особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, а сторонами не оспорюється, що з 01.07.2010 по 17.01.2014 ОСОБА_3 працювала в ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на посаді контролера КПП, а 17.01.2014 року була звільнена з роботи за ст.38 КЗпП за власним бажанням.

Судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.03.2014 з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в розмірі 5365,73 грн., які позивачем фактично отримано у повному обсязі лише 03.12.2015 році (а.с. 4).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки відповідач ТОВ фірма «Елавус ЛТД» не виплатив позивачу при звільненні належну та нараховану заробітну плату, не виконав вчасно наказ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.03.2014 року, то відповідно до ст.117 КЗпП України стягнув суму середнього заробітку за весь період затримки та компенсацію за нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в зазначеному розмірі.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Судом встановлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений лише 03 грудня 2015 року. З позовом вона звернулася 01.03.2016 року, тобто із дотриманням строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпПУ. Таким чином, посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності, передбачений ст. 233 КЗпП України, є безпідставними.

Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції чинній на час існування спірних правовідносин, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати.

Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Посилання апелянта на те, що оскільки вимога про виплату заробітної плати не була заявлена в установлений законом строк у справі про банкрутство відповідача, правових підстав для її задоволення у суду першої інстанції не було - є безпідставними оскільки порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у Постанові Верховного Суду України по справі 6-76цс14.

Таким чином невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за весь період невиплати цієї заробітної плати.

Судова колегія вважає, що правильними є висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Так, згідно ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

У відповідності з вимогами ст.3 зазначеного вище Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Оскільки позивачем доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених позивачеві сум, встановлених судовим рішенням, то компенсація позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати підлягає стягненню з відповідача.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку визначений судом відповідачем не оспорювався. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Елавус ЛТД» відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський