АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/367/16 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 620/602/15-ц Огієнко Д.В.
Категорія: земельні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Профагро» на повторне заочне рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профагро» про витребування земельної ділянки із незаконного користування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивачка ОСОБА_2 в особі свого вповноваженого представника звернулась до суду з позовом, у якому вказувала на те, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю Серії НОМЕР_1, виданого 23.05.2002 року на підставі рішення Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області від 23.07.2001 року № 6 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1222, вона є власницею земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3,7135 га., у межах згідно з планом, кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованої на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області.

20 квітня 2007 року між нею як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Профагро» (далі: ТОВ «Профагро») як орендарем було укладено договір оренди землі № 411, згідно якого вона передала, а орендар прийняв у строкове, платне користування належну їй земельну ділянку площею 3,7135 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказаний договір оренди землі був зареєстрований у Золочівському Відділі реєстрації Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 19.10.2009 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис за № 0.

Відповідно до п. 8 зазначеного Договору оренди землі цей договір оренди був укладений сторонами строком на 5 років, а відтак з урахуванням дати його державної реєстрації строк його дії закінчився 19.10.2014 року.

По закінченню строку дії вказаного Договору позивачка з метою збільшення прибутку від використання власної земельної ділянки вирішила обробляти її самостійно.

Проте, навесні 2015 року перед початком весняно-польових робіт вона дізналась, що відповідач - ТОВ «Профагро» продовжує використовувати належну їй земельну ділянку для своїх потреб - ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі нібито укладеної з нею Додаткової угоди від 14.10.2011 року до вищезазначеного Договору оренди землі, згідно якої строк його дії продовжено ще на 5 років.

Вказана Додаткова угода начебто зареєстрована у Зачепилівському Відділі Держкомзему Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14.03.2012 року за № 01451.

Однак, фактично ніяких додаткових угод щодо продовження (поновлення) терміну дії вищевказаного Договору оренди землі, в спосіб, передбачений ст. 33 Закону України «Про оренду землі», позивачка з відповідачем ТОВ «Профагро» не укладала й ніяких додаткових угод до цього Договору оренди землі ніколи не підписувала, позаяк протягом його дії жодних пропозицій від орендаря - ТОВ «Профагро» про продовження (поновлення) існуючих між сторонами орендних відносин у порядку, визначеному частинами 2-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», до неї не надходило.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач - ТОВ «Профагро» без будь-яких правових підстав продовжує використовувати належну їй земельну ділянку й у добровільному порядку повертати її власниці не бажає, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст. ст. 13,15, 33 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 93, 158 ЗК України витребувати із незаконного користування ТОВ «Профагро» земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,7135 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, розташовану на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, яка належить їй на праві приватної власності.

У процесі розгляду справи судом по суті заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог, остання жодним чином їх не змінювала та не доповнювала.

Справа розглядалася судом першої інстанції неодноразово.

Повторним заочним рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Витребувано із чужого незаконного користування у відповідача - ТОВ «Профагро» земельну ділянку: кадастровий номер: НОМЕР_2, а також земельну ділянку: кадастровий номер: НОМЕР_3, що розташовані на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, та повернуто ці земельні ділянки їх власниці - позивачці ОСОБА_2

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання розподілу судових витрат по справі, стягнуто з відповідача - ТОВ «Профагро» на користь позивачки ОСОБА_2 243,60 грн. судового збору, сплаченого нею при зверненні з позовом до суду.

В апеляційній скарзі відповідача - ТОВ «Профагро» ставиться питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог, за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги ТОВ «Профагро» посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що строк дії Договору оренди землі № 411 (належної позивачці ОСОБА_2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3,7135 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованої на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області), укладений між сторонами 20 квітня 2007 року та зареєстрований у Золочівському Відділі реєстрації Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 19.10.2009 року за реєстраційним № 0, було продовжено контрагентами у відповідності до вимог діючого законодавства 14.10.2011 року за взаємною згодою, шляхом укладення відповідної Додаткової угоди про внесення змін до вказаного Договору, яка зареєстрована у Зачепилівському відділі Держкомзему Харківської області 14.03.2012 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 01451.

Таким чином, орендар - ТОВ «Профагро» на законних підставах користується належною позивачці ОСОБА_2 на праві приватної власності земельною ділянкою (кадастровий номер: НОМЕР_2), сплачуючи орендодавцю відповідну орендну плату, обумовлену сторонами в Договорі оренди землі зі змінами, внесеними Додатковою угодою до нього.

Однак, суд першої інстанції на зазначені обставини належної уваги не звернув, клопотання відповідача про витребування необхідних письмових доказів - оригіналів Договору оренди землі та Додаткової угоди до нього із Слідчого відділу Київського РВ м. Харкова, в провадженні якого знаходиться кримінальне провадження № 0001579 від 02.04.2015 року, відкрите за ч. 2 ст. 364 КК України, матеріали якого й містять оригінали всіх цих документів, фактично проігнорував, унаслідок чого безпідставно задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги, вважаючи доведеними наведені нею в позовній заяві факти, які не підтверджені жодними належними об'єктивними доказами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідача - ТОВ «Профагро» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції суд виходив із того, що право позивачки на землю є порушеним з боку відповідача - ТОВ «Профагро», який не довів правомірності свого користування земельною ділянкою, що належить позивачці, після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору оренди цієї земельної ділянки.

При цьому суд зазначив, що укладена між сторонами 14.10.2011 року Додаткова угода до діючого на той час Договору оренди землі про продовження строку його дії ще на 5 років не набула чинності, оскільки згідно листа Реєстраційної служби Зачепилівського районного управління юстиції Харківської області № 497/03.10-19 від 18 серпня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державна реєстрація вказаної Додаткової угоди чи внесення записів про продовження терміну дії договору оренди землі № 411 від 20.04.2007 року не проводилися.

Отже, державна реєстрація права оренди землі у встановленому законом порядку відповідачем - ТОВ «Профагро не здійснена, а відтак останній користується земельною ділянкою позивачки ОСОБА_2 без достатніх правових підстав.

Однак, із такими висновками суду першої інстанції судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки суперечать матеріалам справи та не ґрунтуються на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм слід зазначити, що в порядку цивільного судочинства захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом, зокрема вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України, згідно якої волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення.

Таким чином, будь-який правомірний правочин реалізується суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення, яке повинно бути виражене об'єктивно та відповідати внутрішній волі учасника правочину, оскільки в противному випадку можуть мати місце негативні наслідки.

Разом із тим, правомірність правочину, як такого, презюмується законом.

Так, статтею 204 ЦК України прямо передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом, тобто його правомірність, яка презюмується законом, не спростована в судовому порядку.

За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За правилами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 653, ч. 1 ст. 654 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін, тобто взаємні права та обов'язки, змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За приписами ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після здійснення якої договір набуває чинності, а орендар право використання орендованої ним земельної ділянки.

Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років (ст. 19 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми з метою подальшої реалізації своїх взаємних прав та обов'язків, обумовлених цим договором, тобто договір вважається укладеним саме з моменту підписання його сторонами. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні договору оренди землі, набуваються після відповідної його державної реєстрації.

За правилами ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється, зокрема в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Наслідки припинення договору оренди землі визначені законодавцем у ст. 34 Закону України «Про оренду землі».

Згідно вказаної правової норми у разі припинення договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

За правилами ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 5 ст. 126 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Як встановлено по справі, згідно Державного акту на право приватної власності на землю Серії НОМЕР_1, виданого 23.05.2002 року на підставі рішення Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області від 23.07.2001 року № 6, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1222, позивачка ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3,7135 га., у межах згідно з планом, кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованої на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області (а.с. 11).

20 квітня 2007 року між позивачкою ОСОБА_2 як орендодавцем та відповідачем - ТОВ «Профагро» як орендарем було укладено Договір оренди землі № 411, за умовами якого вона передала, а орендар прийняв у строкове, платне користування належну їй земельну ділянку площею 3,7135 га., розташовану на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 5 років, що сторонами спору визнається й не заперечується.

Вказаний Договір оренди землі зареєстрований у Золочівському Відділі реєстрації Харківської регіональної філії Державного підприємства «Державний центр земельного кадастру» 19.10.2009 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис № 0 (а.с. 43-44).

14 жовтня 2011 року позивачка ОСОБА_2 та відповідач - ТОВ «Профагро» уклали Додаткову угоду до Договору оренди землі від 19 жовтня 2009 року (фактично укладеного 20.04.2007 р.), якою внесли відповідні зміни до його змісту, керуючись ст.ст. 651, 653, 654 ЦК України (не плутати з додатковою угодою про продовження (поновлення) договору оренди землі, передбаченою ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

Зокрема, сторонами були внесені зміни до п. 9 Договору оренди землі щодо розміру орендної плати за землю, а також до п. 8 Договору, де сторони визначили, що строк його дії становить 5 (п'ять) років з моменту набрання чинності цієї додаткової угоди, яка підлягає державній реєстрації, тобто останні фактично продовжили строк дії існуючого між ними договору оренди землі на більш тривалий термін, ніж той, що був визначений раніше.

Згідно п. 4 Додаткової угоди ця угода набирає чинності після підписання її сторонами та проведення державної реєстрації.

Як убачається з указаної Додаткової угоди, ця угода укладена сторонами в письмовій формі, як те передбачено законом, та зареєстрована у Зачепилівському відділі Держкомзему Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис від 14 березня 2012 року за № 01451, що відповідає діючому на той час порядку державної реєстрації права користування (оренди) земельними ділянками, яка відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, що набрав чинності 16.03.2010 року, до 01 січня 2013 року проводилася територіальними органами земельних ресурсів (а.с. 40).

При цьому слід зауважити, що наведена Додаткова угода від 14 жовтня 2011 року позивачкою ОСОБА_2 у встановленому законодавством порядку, в тому числі й з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 203 ЦК України, жодним чином не оспорена, судом недійсною не визнана, й будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів, які б спростовували належність підпису орендодавця в додатковій угоді саме позивачці, останньою до суду не представлено, а відтак згідно положень ст.ст. 204, 629 ЦК України ця додаткова цивільно-правова угода (правочин), як невід'ємна частина укладеного між сторонами Договору оренди землі, є правомірною та обов'язковою для виконання сторонами, в зв'язку з чим відповідач - ТОВ «Профагро», всупереч твердженням позивачки, на законних підставах продовжує користуватися орендованою ним земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 3,7135 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованою на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, що належить орендодавцю - позивачці ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції, наведених в обґрунтування ухваленого по справі рішення про те, що укладена між сторонами 14.10.2011 року Додаткова угода до діючого на той час Договору оренди землі про продовження строку його дії не набула чинності, оскільки згідно інформації Реєстраційної служби Зачепилівського районного управління юстиції Харківської області державна реєстрація вказаної Додаткової угоди чи внесення записів про продовження терміну дії договору оренди землі № 411 від 20.04.2007 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не проводилися, а відтак не здійснивши державну реєстрацію права оренди землі у встановленому законом порядку, відповідач - ТОВ «Профагро» користується земельною ділянкою позивачки ОСОБА_2 без достатніх правових підстав, чим порушує права останньої як землевласниці, то з цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, який набрав чинності 16.03.2010 року, з наступними змінами.

Згідно з преамбулою Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Вказаний Закон прийнятий законодавцем 11 лютого 2010 року в новій редакції з метою створення єдиної системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При цьому пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VI встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року.

Натомість, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VI також встановлено, що до 1 січня 2013 року державна реєстрація:

права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно;

права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів;

правочинів, іпотек, відомостей про обтяження нерухомого майна проводиться нотаріусами, реєстраторами юридичної особи, яка належить до сфери управління Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України № 1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

До речі, в останній редакції ст. 3 Закону України № 1952-IV законодавцем у частині 3 цієї статті взагалі розширено перелік прав на нерухоме майно, які визнаються дійсними, незалежно від наявності факту їх державної реєстрації за цим Законом.

Зокрема, вказаною правовою нормою передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Згідно частини 1 статті 4 Закону України № 1952-IV, в редакції, що діяла на час укладення між сторонами та подальшої державної реєстрації Додаткової угоди від 14 жовтня 2011 року до Договору оренди землі від 19 жовтня 2009 року, обов'язковій державній реєстрації за цим Законом підлягали речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;

3) інші речові права відповідно до закону;

4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

При цьому частиною 2 коментованої статті прямо передбачалось, що речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно.

Однак, матеріали цивільної справи, яка переглядається апеляційним судом, не містять жодних об'єктивних доказів на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_2 зверталась до органу реєстрації прав з заявою про державну реєстрацію її права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,7135 га., у межах згідно з планом, кадастровий номер: НОМЕР_2, розташовану на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, яка є об'єктом оренди за укладеним між сторонами договором оренди землі, та що така державна реєстрація була проведена, а відтак з урахуванням приписів ч. 2 ст. 4 Закону України № 1952-IV будь-які претензії до відповідача - ТОВ «Профагро», щодо нездійснення останнім державної реєстрації свого права оренди належної позивачці земельної ділянки, в даному випадку є недоречними, тим більше, як зазначалося вище, укладена між сторонами Додаткова угода від 14 жовтня 2011 року до Договору оренди землі від 19 жовтня 2009 року зареєстрована у Зачепилівському відділі Держкомзему Харківської області 14 березня 2012 року з внесенням до Державного реєстру земель відповідного запису, тобто в установленому на той час законом порядку, а згідно п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 9 Закону України № 1952-IV безпосередній обов'язок щодо проведення державної реєстрації прав, у тому числі й права оренди земельної ділянки на підставі відповідних документів покладений на державного реєстратора, а не на орендаря.

Проте, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначене належної уваги не звернув, як не звернув уваги й на норми матеріального права, що безпосередньо регулюють виниклі між сторонами спірні правовідносини, а тому безпідставно задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги, витребувавши у відповідача - ТОВ «Профагро» та передавши позивачці належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,7135 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, розташовану на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, яку відповідач правомірно використовує для здійснення підприємницької діяльності згідно укладеного між сторонами договору оренди землі, з внесеними до нього відповідними змінами щодо строку його дії.

Крім того, приймаючи рішення у справі, та витребувавши із користування відповідача - ТОВ «Профагро» з передачею позивачці ОСОБА_2 ще й належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер: НОМЕР_3, розташовану на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, суд першої інстанції взагалі грубо порушив норми цивільного процесуального права, а саме: ст. 11 ЦПК України, якою визначено один із основоположних принципів цивільного судочинства - диспозитивність цивільного процесу, вийшовши за межі заявлених позивачкою вимог, позаяк такі позовні вимоги ані позивачкою ОСОБА_2, ані її вповноваженим представником не заявлялись і предметом розгляду судом першої інстанції не були.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, а також те, що матеріали цивільної справи жодних об'єктивних, належних та допустимих доказів щодо порушення прав позивачки ОСОБА_2 як землевласниці з боку відповідача - ТОВ «Профагро» не містять і таких доказів останньою до суду апеляційної інстанції те ж не представлено, повторне заочне рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2015 року, ухвалене у справі, не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог, за їх безпідставністю.

Що ж стосується розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як свідчать матеріали цивільної справи, при подачі заяви про перегляд попереднього заочного рішення суду першої інстанції відповідачем - ТОВ «Профагро» було сплачено судовий збір у розмірі 609 грн. 00 коп. ( а.с. 33).

Крім того, при подачі апеляційної скарги на повторне заочне рішення суду першої інстанції відповідачем - ТОВ «Профагро» сплачено судовий збір у розмірі 535 грн. 92 коп. (а.с. 80)

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви до суду.

При звернення з позовом до суду першої інстанції позивачкою ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., як те й передбачалось діючим на той час законодавством (а.с.1).

У зв'язку з чим при подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відповідач - ТОВ «Профагро» повинен був сплатити для зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 267 грн. 96 коп.

Рішення ухвалюється апеляційним судом на користь відповідача - ТОВ «Профагро», а тому понесені ним судові витрати у розмірі 609,00 грн. та 267 грн. 96 коп. підлягають стягненню з позивачки ОСОБА_2 на користь останнього.

Таким чином, на підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 202, 203, 204, 626-629, 638, 651, 653, 654, 792 ЦК України, ст.ст. 125, 126 ЗК України, ст. ст. 1, 13, 14, 18, 20, 30, 31, 34 Закону України «Про оренду землі», Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57, 58, 61, 88, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Профагро» - задовольнити.

Повторне заочне рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2015 року, ухвалене у справі, - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профагро» про витребування із користування останнього належної їй земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3,7135 га. у межах згідно з планом, кадастровий номер: НОМЕР_2, розташованої на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Профагро» судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 876 (вісімсот сімдесят шість) грн. 96 коп. судового збору, сплаченого при розгляді справи судом першої інстанції та подачі апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: