РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2016 року Провадження №2/425/811/16

Справа №425/3085/16-ц

Рубіжанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого - судді Москаленко В.В.

за участю секретаря- Окрошко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-,-

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому вказала, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2005 року.

За вищезазначеною адресою зареєстрований за місцем проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З моменту реєстрації, відповідач у вищезазначеній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує.

Добровільно знятися з реєстрації за місцем проживання відповідач не бажає.

Просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1

У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, пояснила суду, що відповідач є сином її невістки від першого шлюбу.Мати невістки- бабка відповідача попросила її зареєструвати відповідача ОСОБА_2 у своєму будинку. Відповідач періодично проживав в її будинку,але з 2012 року перестав проживати в ньому.Він постійно проживає у своєї бабки ОСОБА_3 ,але та відмовляється зареєструвати його у своїй квартирі,пояснюючи це тим,що втратить право на оформлення субсидії.

Позивач вважає,що фактично відповідач є для неї сторонньою людиною і його реєстрація в її будинку перешкоджає їй здійснювати своє право власності .

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що у вищезазначеному будинку він не проживає з 2012 року. Зазначив ,що міг би знятися з реєстрації добровільно ,але в такому разі йому ніде буде зареєструватися. На даний час він проживає у своєї бабки ОСОБА_3 , яка не бажає його у себе зареєструвати. Просить відмовить позивачу у задоволенні позову.

Суд, заслухавши позивача та відповідача, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи прийшов до наступного.

Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами і не заперечується сторонами , що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу житлового будинку- а.с.6; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно- а.с.7).

У спірному будинку також зареєстрований відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (довідка- а.с.8), який в указаному будинку не проживає, особистих речей у спірній квартирі немає.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї") від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття „член сім'ї" Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї.

Аналіз змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання втрати права користування житловим приміщенням дозволяє віднести до членів сім'ї власника осіб, які проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство; колишніх членів сім'ї власника, зокрема осіб, які проживають з власником, але з певного часу вже не є членами сім'ї; члени сім'ї колишнього власника, зокрема особи, які проживають у житлі, право власності на яке перейшло від громадянина, який зберігає сімейні стосунки з користувачами жилого приміщення, до інших осіб; колишніх членів сім'ї колишнього власника житлового приміщення.

Таким чином, суд вважає,що відповідач був зареєстрований в будинку позивача як член сім"ї власника оскільки він ,проживаючи в будинку разом з позивачем , своїм відчимом-сином позивача,матір"ю ,сестрами був пов'язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, суд встановив ,що даний спір є спором між власником та відповідачем,який вселився в житло у якості члена сім'ї, а тому враховує , що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне

значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами,що відповідач не проживає в будинку позивача без поважних причин з 2012 року ,а тому суд вважає,що він втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Отже позовні вимоги є обгрунтованими та такими,що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.319,405 ЦК України, ст.ст. 3,4, 10, 14, 60, 213 ЦПК України, суд

вирішив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити .

Визнати ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 таким,що втратив право користування житловим приміщенням -будинком ,розташованим за АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551(п"ятсот п"ятдесят одна гривня) 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.В.Москаленко