Справа №472/1220/15-ц 31.10.2016 31.10.2016 31.10.2016
Провадження №22-ц/784/2330/16
Справа № 472/1220/15-ц Головуючий у 1 інстанції Орленко Л.О. Провадження №22-ц/784/2330/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

31 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 рішення Веселинівського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, -

в с т а н о в и л а :

21 вересня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») предявило до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

08 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит № NKVSGI. За цим договором ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачу грошові кошти у розмірі 200 000 гривень, під зворотне зобовязання останнього повернути їх не пізніше 08 квітня 2026 року, включно, та сплачувати весь цей час відсотки за користування ними у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості.

Взяті на себе обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало у повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти, і чекало відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те той, належним чином не виконував взяті на себе обовязки, у звязку з чим станом на 07 серпня 2015 року у нього перед банком утворилася заборгованість на загальну суму 761 623 гривні 15 копійок, з яких:

●198 264 гривні 08 копійок - заборгованість за тілом кредиту;

●190 878 гривень 64 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●303 241 гривня 96 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

●69 238 гривень 47 копійка - штраф (процентна складова).

Посилаючись на небажання ОСОБА_2 сплатити борг добровільно, ПАТ «ПриватБанк» просило стягнути заборговану грошову суму за судовим рішенням.

В подальшому, посилаючись на наявність іншого судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості за зазначеним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» уточнило позовні вимоги й остаточно просило стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 331 494 гривні 86 копійок, з яких:

●80 825 гривень 36 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●250 669 гривень 50 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Заперечуючи проти задоволення позову, стороною відповідача зазначено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 вже було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № NKVSGI від 08 квітня 2008 року у сумі 265 222 гривень 29 копійок, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості за період після ухвалення цього судового рішення, до якого також включено відсотки за користування кредитом, суми комісії, пеня, є безпідставними та задоволенню не підлягають. Крім того вважав, що позивачем пропущено загальну та спеціальну позовну давність на пред'явлення позову,

Рішенням Веселинівського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року позов задоволено частково.

З ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за договором про іпотечний кредит № NKVSGI від 08 квітня 2008 року на загальну суму 165 217 гривень 49 копійок, яка складається станом на 07 серпня 2015 року з: заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 80 825 гривень 36 копійок, а також з пені за період з 21 вересня 2014 року по 07 серпня 2015 року в розмірі 84 392 гривні 13 копійок.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням районним судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду І інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач винен позивачеві проценти за користування взятих в кредит грошових коштів за весь час, що пройшов з дня стягнення заборгованості за попереднім рішенням і до дня подачі до суду даного позову, а також, в межах річної позовної давності - пеню. Оскільки той борг добровільно не сплачує, то його слід стягнути за судовим рішенням.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо них та результату вирішення справи обґрунтованими і законними.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договору, яким визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зміст якого, відповідно до статей 203-204,215,626,627 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; він вчинений у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України (ч. 2 ст. 1054), зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Згідно неї, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В силу ст.ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк є одним із видів порушення, яке тягне за собою певні, передбачені законом правові наслідки, зокрема, сплату неустойки (ст. 611 ЦК України).

При цьому поняття "строк дії договору" і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530,631 ЦК України) за своєю сутністю є поняттями різними.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Разом з тим, для захисту прав обох учасників зобовязання і вирішення спорів щодо неналежного їх виконання надзвичайно важливим є питання застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом названої норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі невиконання або неналежного виконання договору кредитор набуває права вимагати, а боржник - обовязку сплатити, в межах позовної давності, неустойку, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України), не позбавляючись, при цьому, обовязку з належного виконання основного зобовязання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Виходячи із зазначених положень позивач предявив, а суд вирішив даний спір.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 08 квітня 2008 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» уклало з ОСОБА_2 договір про іпотечний кредит № NKVSGI, за яким надало йому, а він взяв і використав на власний розсуд, грошові кошти у розмірі 200 000 гривень під зворотне зобовязання повернути їх не пізніше 08 квітня 2026 року, і сплачувати за користування ними відсотки у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості.

Взятого слова відповідач не дотримався, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед банком.

У звязку з цим, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» Індустріальний суд м. Дніпропетровська, своїм заочним рішенням від 24 червня 2011 року стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 265 222 гривень 29 копійок, що є сумою простроченого та неповернутого у повному обсязі тіла кредиту, прострочених процентів за користування ним, пені та штрафу.

Заборгована сума нарахована станом на 23 лютого 2011 року.

На час розгляду даної справи судами 1 та апеляційної інстанції, указане рішення є чинним, проте не виконане.

У позові за даною справою, позивач нарахував заборговану суму станом 07 серпня 2015 року 761 623 гривні 15 копійок.

При цьому ним не було вирахувані суми, стягнуті рішенням Індустрівльного районного суду м. Дніпропетровська.

31 березня 2016 року позивач уточнив свої вимоги, зменшивши розмір відшукуваної заборгованості до 331 494 гривень 86 копійок.

З них:

●80 825 гривень 36 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●250 669 гривень 50 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Виходячи з виписаних норм, меж позовних вимог та застосувавши на вимогу відповідача спеціальну позовну давність по неустойці, суд 1 інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги по процентам у повному обсязі, а по неустойці в межах року.

Враховуючи межі позовних вимог, а в уточненій позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» визначило проценти, належні до стягнення, у розмірі 80 825 гривень 36 копійок, колегія вважає за вірне стягнення судом 1 інстанції відсотків саме у тій сумі, в якій ПАТ КБ «ПриватБанк» їх вимагав, а тому в цій частині рішення є вірним, а апеляційна скарга безпідставна.

Що ж до вимоги про неустойку, то висновок суду про її стягнення у розмірі 84 392 гривень 13 копійок, в силу статей 10,11 ЦПК України ЦПК України, теж слід залишити без змін, оскільки позивачем це не оспорюється, а колегія суду апеляційної інстанції не вбачає підстав для виходу за межі апеляційної скарги.

Стосовно ж тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Що ж до наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке як на думку названої особи є беззастережною підставою для скасування оскарженого рішення, то воно не впливає на результат вирішення даної справи, бо і на сьогодні, як і рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська, залишається невиконаними.

Не потребується предявлення нового, а не уточненого, як в дані справі, позову, оскільки позивачем зрозуміло і детально викладені позовні вимоги, правовідносини та докази, а судом 1 інстанції з такою ж належністю вони перевірені.

За такого, у задоволені апеляційної скарги слід відмовити за її безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Веселинівського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

ОСОБА_6