Апеляційний суд Житомирської області
Справа №293/854/13-ц Головуючий у 1-й інст. Васильчук С.Ф. (Черняхівський р/с)
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Худякова А.М.,

з участю секретаря судового засідання: Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 Просив стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 33 000 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 04 жовтня 2011 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з яким він передав відповідачу 33 000 грн., які остання зобов'язалася повернути до 28 лютого 2012 року, про що надала розписку. Однак, у зазначений термін ОСОБА_2 грошових коштів не повернула у повному обсязі.

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 Просила визнати правочин від 04 жовтня 2011 року недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203,215,231 ЦК України. При цьому посилалась на те, що вона з 01 квітня 2011 року перебувала у трудових відносинах з ПП ОСОБА_3 і працювала в магазині с. Клітище продавцем. ОСОБА_1 доставляв у даний магазин продукти та забирав виручку. Заробітна плата їй не виплачувалась та утримувалась як нестача за продані товари, незважаючи на те, що ревізії чи перевірки не проводилися. Коли вона стала наполягати на розірванні трудового договору, ОСОБА_1 заявив, що сума нестачі складає 33 000 грн., та під психічним тиском, проти її волі, 04 жовтня 2011 року примусив написати боргове зобов'язання на вказану суму.

Вимоги за зустрічним позовом розглянуті в одному провадженні з первісним позовом.

Рішенням Черняхіського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2012 року, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16 січня 2013 року залишено без змін, у задоволенні первісного позову було відмовлено, а зустрічний позов було задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи ОСОБА_1 змінив первісний позов. Просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг у сумі 80 250 грн., який складається із: 64 500 грн. - заборгованостей за договорами позик та 15 750 грн. - відсотків за несвоєчасне повернення грошових коштів за договором від 04 жовтня 2011 року (25% річних від простроченої суми за два роки прострочення у продовж 2012-2013 років). В обґрунтування позову посилався на те, що крім, укладеного 04 жовтня 2011 року договору позики на суму 33 000 грн. з обов'язком повернути гроші до 28 лютого 2012 року, ОСОБА_2 14 жовтня 2011 року надала розписку про отримання у нього в борг ще 33 000 грн. із зобов'язанням повернути ці кошти до 28 квітня 2012 року. Однак, ОСОБА_2 порушила умови обох договорів щодо строку повернення коштів, оскільки повернула по договору від 04 жовтня 2011 року лише 1 500 грн.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на виконання боргових розписок та зобов'язання від 04 жовтня 2011 року та від 14 жовтня 2011 року в загальній сумі 80 250 грн. Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до неї відмовити за безпідставністю. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд не надав належної правової оцінки показам свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтверджують факт застосування до неї з боку ОСОБА_1 психічного тиску 04 жовтня 2011 року під час написання боргового зобов'язання та розписки, а це є підставою для визнання правочину недійсним. Надалі в розписці перед цифрою «чотири», позивач доставив цифру «один», і таким чином вийшло, що він двічі позичив по 33 000 грн. Те, що цифра «один» доставлена перед цифрою «чотири» свідчить той факт, що цифри написані під різним кутом нахилу. Суд безпідставно задовольнив вимоги позивача про стягнення з неї штрафних санкцій в розмірі 25% річних, адже будь-яких коштів у борг вона не отримувала.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладений договір позики від 04 жовтня 2011 року та складена розписка від 14 жовтня 2011 року свідчать про отримання ОСОБА_2 коштів добровільно, без будь-якого психологічного тиску, у зв'язку з чим дійшов висновку про стягнення боргу з урахуванням, передбачених договором позики штрафних санкцій у розмірі 25% річних.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з таким висновком з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Догорів позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредиторів певної грошової суми або речей.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 04 жовтня 2011 року ОСОБА_2 написана розписка про те, що вона винна ОСОБА_1 33 000 грн., та про зобов'язання повернути борг до 28 лютого 2012 року (а.с.228 т.1).

Текст розписки не містить умов, за яких ОСОБА_2 отримала гроші. За таких обставин, використаний у розписці вислів «винна» можна рівнозначно віднести як до боргових зобов'язань, так і до деліктних зобов'язань (наприклад, за нестачу товару), оскільки зміст розписки тлумачиться неоднозначно та двояко. Звертаючись у травні 2012 року з первісним позовом до суду ОСОБА_1 не посилався в обґрунтування своїх вимог на існування підписаного сторонами 04 жовтня 2011 року договору позики та розписки від 24 листопада 2011 року про повернення на його виконання ОСОБА_2 1 500 грн. Такі документи з'явилися у матеріалах справи значно пізніше (а.с.225-227 т.1).

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, досліджуючи зміст розписки від 04 жовтня 2011 року та оцінюючи в сукупності інші докази в справі, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надано безспірних, достовірних, належних та допустимих доказів, які би доводили не лише факт укладення 04 жовтня 2011 року сторонами договору позики, але й факт передачі грошової суми у розмірі 33 000 грн. на виконання договору позики від 04 жовтня 2011 року, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на припущеннях.

Відповідно ж до змісту розписки від 14 жовтня 2011 року вбачається, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші у сумі 33 000 грн. та зобов'язалася повернути борг до 28 квітня 2012 року (а.с.214 т.1).

Суду не надано доказів виконання ОСОБА_2 зобов'язань, тобто повернення нею позичених 14 жовтня 2011 року коштів у сумі 33 000 грн.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що в розписці перед цифрою «чотири» ОСОБА_1 доставив цифру «один» не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а отже ґрунтуються на припущеннях. Так, із висновку судово-почеркознавчої експертизи від 23 грудня 2014 року №1/978 вбачається, що надані для дослідження документи (фрагменти) непридатні (недостатні) для ідентифікації (а.с.272 т.1). Інших доказів, які б підтверджували припущення відносно кута нахилу у матеріалах справи немає. Розписка від 14 жовтня 2011 року не мітить ознак підчисток.

Таким чином, ОСОБА_1 довів факти укладення 14 жовтня 2011 року з ОСОБА_2 договору позики та передачі останній грошової суми 33 000 грн. Наявність розписки у ОСОБА_1 підтверджує факт невиконання ОСОБА_2 обов'язку щодо повернення позичених коштів. Докази, які б спростовували висновки суду у матеріалах справи відсутні.

Оскільки ОСОБА_1 не довів всіх обставин, що мають значення для справи, то, відповідно до ст.309 ЦПК України, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та ухвалює в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольняє частково, стягуючи на його користь 33 000 грн. боргу за розпискою від 14 жовтня 2011 року та відмовляючи у стягненні коштів за розпискою від 04 жовтня 2011 року у сумі 31 500 грн. (33 000 грн. - 1 500 грн.) і 15 750 грн. (25% річних за прострочення виконання).

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює розподіл судових витрат. ОСОБА_1 присуджується понесений ним і документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - 330 грн. (а.с.1 т.1).

У зустрічному позові ОСОБА_2 просить визнати розписку від 04 жовтня 2011 року недійсною.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Із листа начальника Черняхівського відділення поліції від 18 грудня 2015 року №311/219/01-2015 вбачається, що ОСОБА_2 до Черняхівського РВ УМВС України в Житомирській області впродовж з 2011 року по 2014 рік не зверталася (а.с.82 т.2).

У липні 2013 року прокуратурою Черняхівського району до Черняхівського РВ УМВС України в Житомирській області була скерована заява ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності (а.с.84-85 т.2). Кримінальне провадження відкрито 23 липня 2013 року за ч.1 ст.190 КК України та відомості внесено до ЄРДР за №0000450 (а.с.87 т.2). Постановою начальника СВ Черняхівського РВ УМВС України в Житомирській області від 31 серпня 2013 року кримінальне провадження закрито за відсутністю події кримінального правопорушення. Постановою встановлено, що ОСОБА_2 писала розписки добровільно, після чого тривалий час продовжувала працювати в магазині (а.с.86 т.2).

В книзі обліку звернень громадян та юридичних осіб прокуратури Черняхівського району 30 травня 2012 року зареєстровано звернення ОСОБА_2, яке було скеровано для розгляду до Територіальної державної інспекції праці в Житомирській області.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 посилається на показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, але ж свідки безпосередньо присутніми під час спілкування сторін не були, а чекали за дверима магазину. Про написання яких саме документів йшлося 04 жовтня 2011 року пояснити не змогли.

Таким чином, суду не надано безспірних, достовірних, належних та допустимих доказів того, що письмова розписка від 04 жовтня 2011 року була написана ОСОБА_2 під психічним тиском з боку ОСОБА_1, як і не доведено безпосереднього причинного зв'язку між тиском та волевиявленням сторони правочинну щодо написання та підписання розписки від 04 жовтня 2011 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо зустрічного позову не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову залишається апеляційним судом без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року в частині задоволення первісного позову, стягнення судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33 000 грн. за договором позики від 14 жовтня 2011 року та 330 грн. судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

У задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: