У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про зобов'язання виконати зобов'язання за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 1 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»(далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ним укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати йому грошові кошти у розмірі 74 286 доларів 56 центів США, зі сплатою 5,49 % річних, строком до 1 серпня 2023 року. 1 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ним та банком було укладено іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка, загальною площею 0,1122 га, що знаходиться у садівницькому товаристві «Рибак» у с. Трипіллі Обухівського району Київської області та земельна ділянка, загальною площею 0,120 га, що знаходиться у садівницькому товаристві «Рибак» у с. Трипіллі Обухівського району Київської області. Зазначав, що 1 серпня 2008 року банк надав йому транш у розмір 30 450 доларів США та 7 жовтня 2008 року надав транш у розмірі 8 062 долари 21 цент США.

Зазначав про те, що відповідач не надав йому останній транш у розмірі 36 216 доларів 56 центів США, на вимоги не реагував, чим порушив умови укладеного між сторонами кредитного договору.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3просив зобов'язати ПАТ «ОТП Банк» виконати умови кредитного договору та надати транш у розмірі 36 216 доларів 56 центів США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 7 червня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ПАТ «ОТП Банк» виконати умови кредитного договору, укладеного 1 серпня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, та надати ОСОБА_3 транш у сумі 36 216 доларів 56 центів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «ОТП Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, оскільки не надав позивачу останній транш, видача якого є безумовним обов'язком банку, встановленим ЦК України та умовами договору.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 1 серпня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк»та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати ОСОБА_3грошові кошти у розмірі 74 286 доларів 56 центів США, зі сплатою 5,49 % річних, строком до 1 серпня 2023 року. 1 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» було укладено іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка, загальною площею 0,1122 га, що знаходиться у садівницькому товаристві «Рибак» у с. Трипіллі Обухівського району Київської області та земельна ділянка, загальною площею 0,120 га, що знаходиться у садівницькому товаристві «Рибак» у с. Трипіллі Обухівського району Київської області.

1 серпня 2008 року ПАТ «ОТП Банк» надав транш ОСОБА_3 у розмір 30 450 доларів США та 7 жовтня 2008 року надав йому транш у розмірі 8 062 долари 21 цент США.

Листом від 31 березня 2009 року ПАТ «ОТП Банк» повідомив ОСОБА_3 про те, що банк на підставі положення пп. 1.3.1.13. п. 1.3.1. частини № 2 кредитного договору вимагає вчинення юридичних дій, а саме надання ОСОБА_3 документу, що підтверджує наявність у нього, як позичальника, доходів у валюті кредиту в сумі, не меншій за суму кредиту. Проте, позивачем вищевказані юридичні дії виконані не були.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 1056 ЦК України кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений.

Вимогами п. 1.3. частини 2 кредитного договору, передбачено момент виникнення права позичальника на отримання кредиту.

У пп. 1.3.2.12. п. 1.3.2. частини 2 кредитного договору вказано, що у випадку використання позичальником кредиту на проведення ремонту чи на інші споживчі цілі, право позичальника на отримання кредиту виникає з моменту укладення інших договорів (правочинів), чи вчинення інших юридичних дій за вимогою банку.

Судом установлено, що у зв'язку з інфляцією національної валюти, вартість заставного майна, яке є забезпеченням виконання вищевказаних кредитних зобов'язань, значно нижча ніж сума кредиту. Таким чином, листом від 31 березня 2009 року банком було направлено вимогу до позивача про вчинення юридичних дій, а саме надання документу, що підтверджує наявність у нього, як позичальника, доходів у валюті кредиту в сумі, не меншій за суму кредиту, що позивачем виконано не було, чим порушено вищевказані вимоги кредитного договору.

Згідно з пп. 1.7.2. п. 1.7. частини 2 кредитного договору банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами відповідно до кредитних заявок позичальника. Кожний наступний транш надається позичальнику за умови підтвердження ним цільового використання кожного попереднього траншу, якщо інше не передбачено цим договором.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідили, чи вчинено позивачем юридичні дії за вимогою банку, чи надавалося ним до банку підтвердження цільового використання кожного попереднього траншу, а у разі не вчинення таких дії чи виникло у позивача право на отримання наступного траншу.

Крім того, у пп. 2.2.1. п. 2.2. частини 2 кредитного договору передбачено, що права банку не виконувати будь-яких вимог позичальника, у тому числі не надавати кредит позичальнику, якщо їх виконання протирічить зобов'язанням позичальника за цим договором чи рішенню кредитного комітету банку.

Судом установлено, що відповідно до протоколу № 182.2 від 2 жовтня 2015 року, рішенням кредитного комітету у наданні дозволу ОСОБА_3 на отримання останнього траншу кредиту у розмірі 36 216 доларів 56 центів США відмовлено.

Суди у порушення зазначених положень кредитного договору та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули уваги на те, що звернення позивача до відповідача з вимогою про отримання кредиту відбулось 5 січня 2009 року, а рішенням кредитного комітету банку про відмову у видачі чергового траншу прийнято лише 2 жовтня 2015 року, проте така різниця у часі між зверненням позивача та прийняттям рішення кредитною комісією банку не може бути підставою для видачі траншу, оскільки на даний час таке буде суперечити пп. 2.2.1. п. 2.2. частини 2 кредитного договору.

Таким чином, суди належним чином не проаналізували умови укладеного між сторонами кредитного договору та ухвалили судові рішення на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значеннядля правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню зпередачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик