УхвалА

іменем україни

7 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Київській області про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_7, після смерті якої він звернувся до нотаріальної контори, де йому стало відомо про існування заповіту від 27 листопада 2013 року, посвідченого нотаріусом Бережанської міської державної нотаріальної контори у Київській області, який ОСОБА_7 склала на користь свого сина, а його брата - ОСОБА_5

Позивач указував про те, що під час складання вказаного заповіту ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі, оскільки вона складала заповіт із застосуванням ОСОБА_5 до неї психологічного та фізичного тиску.

Вважав, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6, який також був сином померлої, підлягають усуненню від права на спадкування, так як 1 лютого 2014 року ОСОБА_5 насильно забрав ОСОБА_7 з будинку, у якому вона проживала та не привозив її назад, щоб вона не мала можливості скласти новий заповіт, унаслідок чого у неї сталося два інфаркти, що призвели до смерті. Таким чином, відповідачі своїми умисними діями довели ОСОБА_7 до смерті.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним заповіт від 27 листопада 2013 року, усунути від права на спадкування ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 6 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 1251, 1253, 1257 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, для визнання заповіту недійсним немає, нотаріусом при посвідченні спірного заповіту додержано всіх норм та умов законодавства про нотаріат, а заповідач власноруч підписала заповіт у нотаріуса та прочитала його у голос, про що вказано у заповіті.

Суди дійшли вірного висновку про те, що позивач своїх позовних вимог не довів, у тому числі і застосування психологічного та фізичного тиску синів до матері, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), доводи наведені ним для визнання спірного заповіту недійсним та усунення відповідачів від права на спадкування є лише припущеннями, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик