Провадження №2/760/432/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати недійсним з моменту вчинення кредитний договір №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року, укладений між ним та ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Визнати недійсним договір іпотеки від 10.04.2006 року, укладений між позивачем та ПАТ «КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., за реєстровим №516.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.04.2006 року між ним та ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №K2H0GK00260407, згідно умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівкових коштів через касу банку на строк по «09» квітня 2021 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 69120,00 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості в сумі 6'000,00 доларів США, а також в розмірі 9120,00 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, за сплатою за користування Кредитом відсотків в розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,27% щомісячно в період оплати, а також 0,5% в момент надання кредиту одноразово комісії за дострокове погашення у відповідності з п. 3.11 даного договору.

10.04.2006 року, на підставі заяви про видачу готівки №02 позивачу була видана готівка лише в сумі 60000,00 доларів США, еквівалентній 303000,00 грн.

Також, 10.04.2006 року позивач за квитанцією №01 сплатив комісію банку за видачу готівкових коштів в сумі 1515,00 грн.

10.04.2006 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гамаль І.М., за реєстровим №512.

Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань, за умовами п. 1.3 даного кредитного договору, виступає: договір іпотеки 3-х кімнтаної квартири за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 50,80 кв. м, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки і т. ін., надані банку з метою забезпечення зобов'язань по даному договору.

Отже, 10.04.2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» був укладений ще й договір іпотеки зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною, за реєстровим №516.

Також, 10.04.2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (поручитель) був укладений договір поручительства №Б/Н, за яким поручитель поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по даному кредитному договору.

10.04.2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 (поручитель) був укладений договір поручительства №Б/Н, за яким інший поручитель також поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по даному кредитному договору.

Всього за період з 10.04.2006 року по 19.08.2015 року позичальником на користь банку було сплачено 98416,00 доларів США.

Позивач вважає, що вищевказані договори укладені з порушенням вимог діючого законодавства, умови кредитного договору є несправедливими і такими, що призводять до істотного порушення прав та обов'язків позичальника, а подальше їх використання завдає значних матеріальних збитків.

Зазначив, що в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору) переддоговірної роботи банк з ним не провів.

Також його не було повідомлено про сукупну вартість кредиту. Натомість, банк запропонував укласти договір за схемою погашення кредиту, викладеною в графіку погашення кредиту, який повинен бути додатком №1 до кредитного договору (п. 1.1 кредитного договору), втім зазначеного графіку він, не зважаючи на звернення до банку, так і не отримав.

В зв'язку з цим ОСОБА_1 був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання, що призвело до порушення прав позичальника, як споживача фінансових послуг, його обману, та зайвих витрат.

Таким чином, банк приховав важливу інформацію про умови кредитування.

В порушення пп.пп. 1, 2, 5, 6 абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), банк взагалі не повідомив позивача ані про сукупну вартість кредиту, ані про річну відсоткову ставку за кредитом, ні до, ні під час укладання, ні в самому договорі. Таким чином, позивач вважає, що банк свідомо ввів його в оману щодо істотної умови договору - його ціни. В іншому випадку він не підписав би подібного договору на таких умовах.

Через відсутність в кредитному договорі графіку платежів, позивач не може оцінити реальної вартості кредиту, а, сплачуючи кошти в повернення кредиту, позичальник позбавлений можливості контролювати, яким чином банк розподіляє їх на тіло і відсотки, не знає, скільки ще коштів йому потрібно сплатити.

Крім того, як з'ясувалось в ході переписки з банком, за умовами п. 1.1 кредитного договору винагорода за надання фінансового інструменту хоча й сплачується щомісячно в період оплати і входить до складу мінімально необхідного платежу, втім нараховується щомісячно не від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом без врахування розміру відсотків, як вважав позичальник, а від фактично виданої 10 квітня 2006 року готівки в сумі 60000,00 доларів США.

З представлених банком виписки з рахунку ОСОБА_1 за період з 10.04.2006 року по 15.05.2015 року, наданої кредитором супровідним листом на ім'я ОСОБА_1 від 29.05.2015 року за вих. №20.1.0.0.0/7-150522/3067 та виписки про погашення по кредиту ОСОБА_1, за договором №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року, за період з 10.04.2006 року по 30.04.2021 рік, наданої банком від 22.09.2015 року за вих. №2476730, вбачається, що банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки за користування кредитом з порушенням умов п. 2.3.1 кредитного договору - без отримання згоди від позичальника та без направлення позичальнику письмового повідомлення про зміну відсоткової ставки за 20 днів до того, як змінена відсоткова ставка вступила в силу.

Умовами абз. 3 п. 2.2.7 договору передбачено, що під оформленням договорів застави/іпотеки/поручительства належним чином» сторони розуміють письмове узгодження з банком договорів страхування, в т.ч. вибір страховика, переліку страхових ризиків, які підлягають страхуванню, пред'явлення банку підписаних страховиком договорів страхування і документів, які підтверджують оплату страхових платежів. Письмовим погодженням банку являється віза повноважного представника банку на договорах страхування.

Обмеження стосовно вільного обрання страхової компанії для виконання умов договору, свідчить про порушення банком Закону України «Про страхування» та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вказаний пункт кредитного договору щодо позивача також є несправедливим, а отже недійсним.

Відповідно до п. 2.3.2 кредитного договору, банк має право на свій розсуд зменшити розмір процентної ставки до рівня, установленого діючим законодавством. При цьому банк направляє письмове повідомлення позичальнику із зазначенням зменшеного розміру процентної ставки та дати, з якої вона встановлюється, що являється зміною умов даного договору.

Цей пункт договору не виконувався банком, що також є недобросовісним виконанням кредитором своїх обов'язків по кредитному договору та є несправедливим по відношенню до споживча.

Отже, за викладених обставин та наданих доказів встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позичальника.

Недійсність п. 1.1, абз. 3 пп. 2.2.7, пп.пп. 2.2.9, 2.3.1, 2.3.2, абз. 3 пп. 2.3.3 п. 2.3, п. 3.3 зумовлює недійсність пп.пп. 2.1.1, 2.1.3, 2.1.5, 2.1.6, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.3.7, п.п. 3.2, 3.8, 4.1, 4.2 договору, в яких мається посилання на недійсні умови кредитного договору.

Вважає, що викладені обставини свідчать про недійсність кредитного договору, та як наслідок недійсність договору іпотеки, у зв'язку з чим просив позов задовольнити.

Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив.

Суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача був присутнім у судовому засіданні 14.07.2016 року, що зафіксовано у журналі судових засідань, та його було зобов'язано надати додаткові документи, що стосуються укладення кредитного договору та його виконання та оголошено перерву до 28.07.2016 року.

В наступні судові засідання 28.07.2016 року та 19.08.2016 року представник відповідача не з'явився, додаткові документи не надав, причини неявки суду не повідомив.

В ході розгляду справи представник відповідача надав пояснення в яких проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що при підписанні кредитного договору позивач особисто підтвердив той факт, що зміст, умови, порядок виконання цього договору та наслідки його укладення йому роз'ясненні і зрозумілі.

Договір підписаний ним без будь-якого тиску з боку кредитора або третіх осіб або внаслідок збігу тяжких обставин.

Також посилається на те, що при підписанні кредитного договору сторони дійшли взаємної згоди щодо умов договору, про що свідчать підписи обох сторін.

Позивачем протягом дії кредитного договору здійснювались погашення заборгованості, платіж вносився щомісячно в розмірах та в порядку, який був передбачений кредитним договором, у зв'язку з чим твердження позивача про те, що розпис загальної вартості кредиту є незрозумілим для нього, що банк свідомо ввів його в оману щодо істотної умови договору, його ціни є необґрунтованими.

Так само твердження позивача про те, що положення кредитного договору викладені таким чином, щоб у позичальника без його відома та поза його волею могла сформуватись штучна заборгованість є необґрунтованими, оскільки розмір щомісячного платежу чітко встановлений та прим умові його своєчасного та повного внесення заборгованості не виникне.

Також зазначив, що на підставі п.п. 2.3.1 кредитного договору, на зміну розміру відсоткової ставки кредиту можуть впливати декілька чинників, при настанні одного з них (або декількох одразу) банк має право змінити ставку.

Лист про підвищення відсоткової ставки було направлено на адресу ОСОБА_1, при цьому зміни відсоткових ставок відбувались за кредитом відбувались не внаслідок волевиявлення однієї зі сторін, а через збільшення ставки НБУ, зміну курсу долара США до гривні та зміну середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті.

З урахуванням викладеного просив у задоволенні позову відмовити з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Крім того, представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності.

Враховуючи те, що представник відповідача надав пояснення суду з приводу пред'явленого позову, судом досліджені всі матеріали справи та докази і заперечення сторін, підстави, передбачені ст. 169 ЦПК України для відкладення розгляду справи та оголошення перерви в ній відсутні, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи у його відсутність.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили.

Вислухавши пояснення позивача та його представників, врахувавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Судом Встановлено, що 10.04.2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №K2H0GK00260407, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівкових коштів через касу банку на строк по «09» квітня 2021 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 69120,00 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості в сумі 60000,00 доларів США, а також в розмірі 9120,00 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,27% щомісячно в період оплати, а також 0,5% в момент надання кредиту одноразово комісії за дострокове погашення у відповідності з п. 3.11 даного договору. Періодом оплати вважати період з «01» по «05» число кожного місяця.

10.04.2006 року, на підставі заяви про видачу готівки №02 позивачу була видана готівка в сумі 60000,00 доларів США, еквівалентній 303000,00 грн., що підтверджується копією заяви про видачу готівки №02 від 10.04.2006 року.

Також, 10.04.2006 року ОСОБА_1 за квитанцією №01 сплатив комісію банку за видачу готівкових коштів в сумі 1515,00 грн., що підтверджується копією квитанції №01 від 10.04.2006 року.

10.04.2006 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., за реєстровим №512, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 10.04.2006 року за реєстровим №512.

Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань, за умовами п. 1.3 даного кредитного договору, є договір іпотеки трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 50,80 кв. м, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки і т. ін., надані банку з метою забезпечення зобов'язань по даному договору.

Отже, 10.04.2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., за реєстровим №516, що підтверджується копією договору іпотеки від 10.04.2006 року за реєстровим №516.

Також, 10.04.2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (поручитель) був укладений договір поручительства №Б/Н, за яким поручитель поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по даному кредитному договору, що підтверджується копією договору поручительства №Б/Н від 10.04.2006 року.

10.04.2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 (поручитель) був укладений ще один договір поручительства №Б/Н, за яким інший поручитель також поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по даному кредитному договору, що підтверджується копією договору поручительства №Б/Н від 10.04.2006 року.

Встановлено, що всього за період з 10.04.2006 року по 19.08.2015 року позичальником ОСОБА_1 на користь банку було сплачено 98416,00 доларів США, що підтверджується копіями банківських квитанцій за вказаний період.

Позивач вважає, що вищевказані договори укладені з порушенням вимог діючого законодавства України, умови кредитного договору є несправедливими і такими, що призводять до істотного порушення прав та обов'язків Позичальника, а подальше їх використання завдає значних матеріальних збитків.

Позивач просив визнати недійсним з моменту вчинення кредитний договір №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року, укладений між ним та ПАТ «КБ «ПриватБанк» та визнати недійсним договір іпотеки від 10.04.2006 року, укладений між позивачем та ПАТ «КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., за реєстровим №516, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Представники позивача в судовому засіданні не заперечували, що при укладенні кредитного договору він відповідав інтересам позивача, укладався ним з метою досягнення певної мети та з врахуванням його інтересів.

Ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким актом цивільного законодавства є Закон України «Про захист прав споживачів», згідно з ч.4 ст.11 якого в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Ч. 3 ст. 203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі.

З кредитного договору вбачається, що при його укладенні сторони домовилися про суму кредиту в розмірі та розмір відсотків по ньому.

За клопотанням представників позивача ухвалою суду від 12.01.2016 року в справі була призначена судова економічна експертиза та на вирішення експертів були поставлені наступні питання: чи відповідає розмір річної відсоткової ставки наявним у матеріалах справи розрахункам, наданих банком, позичальнику ОСОБА_1 по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу перед ПАТ КБ «Приватбанк» умовам укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту №К2Н0GK00260407 від 10.04.2006 року? Якщо ні, то який дійсний розмір річної процентної ставки? Чи відповідає метод нарахування процентів за кредитним договором №К2Н0GK00260407 від 10.04.2006 року вимогам Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» враховуючи дію законів та нормативно - правових актів у часі?.

З висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №1-26/04 від 26.04.2016 року вбачається, що у зв'язку з відсутністю в наявних матеріалах справи даних щодо нарахування та сплати процентів (строкових та прострочених) за кредитним договором №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року (в т.ч. запитаних у клопотанні виписок по рахункам), встановити чи відповідає розмір річної відсоткової ставки, наявним у матеріалах справи розрахункам, наданих банком позичальнику ОСОБА_1 по сплаті процентів за кредит та погашенняч основної суми боргу перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» умовам укладеного між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року не видається за можливе.

Під час дослідження виписки з 10.04.2006 року по 25.05.2015 року по рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 встановлено неузгодженні та суперечливі дані щодо відображення здійснених операцій, а також документально необґрунтовані перерахування сплачених позичальником коштів: відсутнє призначення платежу за кожною операцією зазначеною у виписці; встановлені затримки сплачених позичальником платежів (27.04.2006 року, 29.04.2008 року); встановлено перерахування отриманих від позичальника коштів на рахунки, які не були передбачені кредитним договором №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року; встановлено перерахування сплачених коштів з рахунку НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_2, що не узгоджено умовами кредитного договору (згідно Постанова Правління НБУ №280 від 17.06.2004 року, рахунок №3800 - «Позиція банку щодо іноземної валюти та банківських металів» Призначення рахунку: технічний рахунок для відображення позиції банку щодо іноземної валюти та банківських металів. Рахунок використовується для відображення операції.

У зв'язку з відсутністю документів щодо нарахування та сплати процентів (строкових та прострочених) за кредитним договором №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року (в т.ч. запитаних у клопотанні виписок по рахункам), встановити дійсний розмір річної відсоткової ставки за користування кредитом не видається за можливе.

У зв'язку з відсутністю документів щодо нарахування та сплати процентів (строкових та прострочених) за кредитним договором №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року (в т.ч. запитаних у клопотанні виписок по рахункам), встановити відповідність методу нарахування процентів за кредитним договором №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року вимогам Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» враховуючи дію законів та нормативно-правових актів у часі не видається за можливе.

З мотивувальної частини висновку вбачається, що у виписці про погашення по кредиту ОСОБА_1, за договором №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року, станом на 04.09.2015 року, спостерігається документально необґрунтоване збільшення поточного сальдо по тілу кредиту в періоди:

з 04.04.2007 року по 06.04.2007 року на 610,41 долари США;

з 01.04.2008 року по 09.04.2008 року на 617,79 долари США;

з 03.03.2009 року по 11.03.2009 року на 924,00 долари США;

з 02.04.2010 року по 09.04.2010 року на 390,54 долари США;

з 06.04.2011 року по 08.04.2011 року на 385,97 долари США;

з 08.04.2013 року по 09.04.2013 року на 186,81 долари США;

з 09.04.2013 року по 10.04.2013 року на 191,79 долари США,

а всього на 3'307,31 долари США.

Також було встановлено, що в межах наявних матеріалів, сума заборгованості ОСОБА_1, що зазначена у виписці №2476730 від 22.09.2015 року щодо погашення за спірним кредитним договором, згідно даних бухгалтерського обліку ПАТ КБ «ПриватБанк» документально не підтверджена.

При цьому, у зв'язку з відсутністю документів щодо нарахування та сплати процентів, не вдалося встановити фактичний розмір річної відсоткової ставки за користування кредитом, а також метод нарахування процентів.

Вказаний висновок є чітким та конкретним, обґрунтованим та достатньо мотивованим, виконаний на підставі відповідних методик, а тому суд приходить до висновку, що він, з точки зору ст.ст. 58 та 59 ЦПК України, є належним та допустимим доказом у справі.

Отже, висновком експерта було підтверджено посилання позивача щодо порушення його прав, які охороняються законом, в даному випадку, Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

В порушення вказаної норми права, переддоговірної роботи банк з позичальником не провів. Також його не було повідомлено про сукупну вартість кредиту. Натомість, банк запропонував укласти договір за схемою погашення кредиту, викладеною в графіку погашення кредиту, який повинен бути додатком №1 до кредитного договору (п. 1.1 кредитного договору), втім зазначеного графіку позичальник, не зважаючи на звернення до банку, так і не отримав.

В зв'язку з цим ОСОБА_1 був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання, що призвело до порушення прав Позичальника, як споживача фінансових послуг, його обману, та зайвих витрат.

Таким чином, банк приховав важливу інформацію про умови кредитування.

Відповідно до пп.пп. 1, 2, 5, 6 абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

В порушення вказаних норм чинного законодавства, кредитний договір №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року абсолютно не відповідає зазначеним вимогам. Банк не повідомив позивача ані про сукупну вартість кредиту, ані про річну відсоткову ставку за кредитом, ні до, ні під час укладання, ні в самому договорі. Таким чином, можна дійти висновку, що банк свідомо ввів його в оману щодо істотної умови договору - його ціни.

В підсумку, аналогічні доводи знайшли своє відображення й в експертному висновку.

За положеннями п.п. 3, 4 ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно умов п. 1.1. кредитного договору K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року, банк встановив платіж (винагороду) за надання фінансового інструменту в розмірі 0,27% щомісячно в період оплати, який, відповідно до зазначених норм є дискримінаційним, так як являється умовою про зміну (збільшення) у витратах, а саме щодо плати за обслуговування кредиту.

Як зазначалося вище, графіку платежів до кредитного договору немає, проти чого не заперечував і представник відповідача. Тому був позивач позбавлений інформації про те, яку частину коштів з місячного платежу банк зараховує на відсотки, а яку на тіло кредиту, не може правильно визначити суму заборгованості по кредиту та відсоткам.

І як наслідок, вбачається безпідставне збільшення поточного сальдо на суму більш ніж 3 тисячі доларів США.

Умовами абз. 3 п. 2.2.7 договору передбачено, що під оформленням договорів застави/іпотеки/поручительства належним чином сторони розуміють письмове узгодження з банком договорів страхування, в т.ч. вибір страховика, переліку страхових ризиків, які підлягають страхуванню, пред'явлення банку підписаних страховиком договорів страхування і документів, які підтверджують оплату страхових платежів. Письмовим погодженням банку являється віза повноважного представника банку на договорах страхування.

Обмеження стосовно вільного обрання страхової компанії для виконання умов договору, свідчить про порушення банком Закону України «Про страхування» та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вказаний пункт кредитного договору щодо позивача також є несправедливим, а отже недійсним.

Відповідно до п. 2.3.2 кредитного договору, банк має право на свій розсуд зменшити розмір процентної ставки до рівня, установленого діючим законодавством. При цьому банк направляє письмове повідомлення позичальнику із зазначенням зменшеного розміру процентної ставки та дати, з якої вона встановлюється, що являється зміною умов даного договору.

Цей пункт договору не виконувався банком, що також є недобросовісним виконанням кредитором своїх обов'язків по кредитному договору та є несправедливим по відношенню до споживча.

Недійсність п. 1.1, абз. 3 пп. 2.2.7, пп.пп. 2.2.9, 2.3.1, 2.3.2, абз. 3 пп. 2.3.3 п. 2.3, п. 3.3 зумовлює недійсність пп.пп. 2.1.1, 2.1.3, 2.1.5, 2.1.6, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.3.7, п.п. 3.2, 3.8, 4.1, 4.2 договору, в яких мається посилання на недійсні умови кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 та ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким актом цивільного законодавства є Закон України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), згідно з ч. 4 ст. 11 якого у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами укладеного сторонами договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Дотримуючись норм ст. 627 ЦК України, необхідно врахувати вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору).

Зокрема за правилами абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування послуги споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

В контексті вказаних норм права, слід зазначити, що в момент укладання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки.

Мотивом обману, в даному випадку, було отримання відповідачем прихованого додаткового прибутку в вигляді завищеної процентної ставки.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного ведення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично вставлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За правилами ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про визнання кредитного договору №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» недійсним.

Як зазначалося вище, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10.04.2006 року між позивачем та банком був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною, за реєстровим №516, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 50,80 кв. м.

Як передбачено ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

В контексті вказаної норми права, слід також визнати недійсним договір іпотеки, оскільки цей договір є похідними від головного кредитного договору.

Отже, за викладених обставин та з урахуванням висновку експертизи, а також наданих доказів встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Що стосується заперечень відповідача, то вони повністю спростовуються матеріалами справи та висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 26.04.2016 року.

Що стосується пропуску строку позовної давності, що був заявлений представником відповідача, для звернення до суду з вказаним позовом, то вказана заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, що між сторонами кредитний договір укладено 10.04.2016 р. й термін його дії умовами договору визначено до 09.04.2021 р.

Таким чином, з урахуванням положень умов договору, строк дії кредитного договору обмежено терміном до 09.04.2021 р.

Разом з тим, з позовом ОСОБА_1 звернувся 02.11.2015 р., тобто до закінчення терміну дії спірного договору.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з положеннями ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи особливості даних правовідносин, початок перебігу позовної давності в даному випадку пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За таких обставин, коли строк дії договору сторонами визначено до 09.04.2021 року, а позовні вимоги до ПАТ «КБ «ПриватБанк» заявлено 02.11.2015 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав до застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави суми сплаченого судового збору 1102,40 грн. (судовий збір за немайнову вимогу 551,20 грн. та 551,20 грн. судовий збір за другу вимогу немайнового характеру).

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229-230, 548, 626-628, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 10-11, 27-30, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Визнати недійсним договір іпотеки від 10.04.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною, за реєстровим №516.

Стягнути з ПАТ «КБ «ПриватБанк», , місцезнаходження за адресою: м. Дніпро (Дніпропетровськ), вул. Набережна Перемоги, 50 на користь держави судовий збір в сумі 1102,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя