АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 598/752/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Левків А.І.
Провадження № 22-ц/789/1025/16 Доповідач - Ткач О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бершадська Г. В., Гірський Б. О.,

з участю секретаря - Бріля В.Л., представника ПАТ КБ "ПриватБанк", ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ "ПриватБанк" на рішення Збаразького районного суду від 16 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Збаразького районного суду від 16 червня 2016 року відмовлено в задоволенні вищевказаного позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції не дано належної оцінки доказам, які підтверджують факт укладення договору про надання банківських послуг з дотриманням вимог про його укладення в письмовій формі, не звернув уваги на те, що відповідачкою вказаний договір не оспорюється в суді. Крім цього, суд першої інстанції, в порушення ст.137 ЦПК, не затребував в позивача оригінали кредитного договору та додаткові докази наявності кредитно-правових відносин між сторонами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

В травні 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 21.08.2013 року укладено договір без номера шляхом підписання з відповідачкою заяви-анкети, в якій указано, що вона разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою, Тарифами Банку складає між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 кредитний договір. Згідно вказаного договору ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 2000 грн. на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Враховуючи те, що відповідачка користувалась кредитними коштами та в повній мірі не погашала кредит, у зв'язку із чим виникла заборгованість, просить стягнути із відповідачки 1964.84 грн. - заборгованості за користування кредитом, 11076,18 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом; 2800 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штрафу, 792.05 грн. - штрафу за процентною складовою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт існування кредитних правовідносин між сторонами, які виникли на підставі підписання договору приєднання до умов та правил надання Банком послуг, оскільки долучена анкета - заява не містить істотних умов договору, які дають можливість підстави ідентифікувати фінансову послугу, яку вибирає споживач, її розмір ( суму кредиту), реквізити, в т.ч. номер і вид, виданої платіжної кредитної карти. Крім цього, не узгоджуються між собою і долучені позивачем письмові документи, як то: анкета - заява стандартної форми, з якої незрозуміло, яку послугу вибрав споживач та стандартної форми довідка щодо умови кредитування з використанням кредитки з послугою" Універсальна, 55 днів пільгового періоду" (а.с.7-8); не долучені позивачем до справи Пам'ятка клієнта і Тарифи, які надаються для підписання клієнтам, які бажають оформити карту "Універсальна" або "Gold".

Вказаний висновок суду є обгрунтованим, оскільки суд першої інстанції детально з'ясував обставини справи та дав вірну правову оцінку доводам позивача.

Відповідно до вимог статей 213, 215 ЦПК рішення суду має містити чіткі вичерпні та безумовні висновки щодо доведеності чи недоведеності юридичних фактів, що мають значення для справи, на підставі оцінки доказів відповідно до вимог ст. 212 ЦПК, яка зобов'язує суд оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст.10 ЦПК -"суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом".

Статтями 130,131 ЦПК визначено стадію судового розгляду справи, коли подаються докази, а також наслідки недотримання сторонами встановленого в ст.131 ЦПК порядку подання доказів.

Згідно ст. 131 ЦПК -" Сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. "

Таким чином, відповідно до статтей 10,11, 131 ЦПК кожна сторона на обгрунтування своїх доводів та заперечень повинна надати на стадії попереднього судового розгляду або до початку оголошення позовної заяви свої докази .

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що, виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребування та збирання доказів по справі та надання оцінки обсягу доказів, який би був достатній для задоволення вимог позивача.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК-"Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір."

Аналізуючи в сукупності надані позивачем докази про існування між сторонами кредитних правовідносин з використанням електронного платіжного засобу в контексті норм матеріального права, суд першої інстанції вірно зазначив, що предметом спору є споживчий кредит, який регулюється, як нормами Цивільного Кодексу, так і спеціальними законами: Законом "Про захист прав споживачів", Законом "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Законом "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Тому, відповідачка є споживачем фінансових послуг Банку і відповідно є суб'єктом Закону "Про захист прав споживачів", і згідно до рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 є слабкою стороною у договорі, яка підлягає державному захисту, що відображено в ч.4 ст.42 Конституції України, статтях 11, 18 Закону "Про захист прав споживачів", ст.6 Закону "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Вказаний висновок суду є законним.

Так, згідно з частинами 1,3 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За частиною першою статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий.

Відповідно до ст. 6. Закону "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити:

1) назву документа;

2) назву, адресу та реквізити суб'єкта підприємницької діяльності;

3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу;

4) найменування, місцезнаходження юридичної особи;

5) найменування фінансової операції;

6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків;

7) строк дії договору; ...

11) підписи сторін."

Згідно ст. 14.8 Закону "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (Закон №2346 від 5.04.2001р)- "Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов'язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.

14.9. Банк зобов'язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу.

Національний банк України має право встановлювати обов'язкові умови договору."

Згідно Наказу НБУ №620 "Про затвердження Правил Національної системи масових електронних платежів" від 10.12.2004 року ( надалі Наказ НБУ №620) - "1.6. Платіжна картка є власністю емітента і видається клієнту (фізичній особі або довіреній особі юридичної особи) на підставі договору про надання та використання платіжної картки.

Перед укладанням договору емітент зобов'язаний ознайомити клієнта з умовами одержання платіжної картки, переліком необхідних для пред'явлення документів, тарифами на обслуговування та правилами користування платіжною карткою. Ця інформація має бути викладена в доступній формі, а також надаватися в письмовій або електронній формі клієнтам та їх довіреним особам за їх бажанням.

У договорі між клієнтом і емітентом мають бути визначені предмет договору, права, обов'язки клієнта та емітента, їх відповідальність, порядок вирішення спорів.

Емітент зобов'язаний ознайомити клієнта під підпис з тарифами на обслуговування операцій із застосуванням платіжної картки, чинними на час укладання договору. Якщо тарифи є додатком до договору, то його підписання клієнтом є згодою останнього з тарифами банку.

Один з примірників договору має бути переданий клієнту.

Як додаток до договору емітент подає клієнту правила користування платіжною карткою."

Пунктом 1.20 вищезгаданого Наказу НБУ №620 конкретизовано і чітко прописано механізм оформлення та видачі платіжної картки, яка є складовою платіжної системи ПАТ "ПриватБанку" ( тобто це є обов'язковою умовою при оформленні платіжних карток)-

"Форма і зміст заяви-анкети фізичної особи про відкриття рахунків та одержання платіжної картки НСМЕП визначаються Платіжною організацією у її документах щодо порядку оформлення участі в НСМЕП.

1.21. Форма і зміст договору про видачу платіжної картки і розрахункове обслуговування фізичної особи визначаються Платіжною організацією в її документах щодо порядку оформлення участі в НСМЕП.

Договір про видачу платіжної картки і розрахункове обслуговування фізичної особи складається в двох примірниках."

Відповідно до ст. 628 ЦК-"Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. "

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Судом першої інстанції детально перевірено дотримання позивачем-Банком вимог, які викладені у вищезазначених Законах. Тому є вірним висновок про те, що надані докази не дають підстав зробити висновок про існування кредитно-правових відносин між сторонами і відповідачка має зобов'язання погасити заборгованість перед позивачем.

Судом першої інстанції детально проаналізовано зміст тексту ксерокопії заяви-приєднання і чітко дано оцінку долученим до справи Умовам та Правилам надання банківських послуг, відсутності підпису відповідачки на них (а.с.9-32) та відсутності підписаного клієнтом Тарифу.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви долучено: розрахунок заборгованості за договором без номера від 21.08.2013 року; копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" на двох аркушах, яка підписана Головою Правління Банку; витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 (а.с.5-32), засвідчену позивачем ксерокопію анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг від 21.08.2013 року на одній сторінці, у якій відсутня вказівка про розмір кредитного ліміту та дата і номер видачі платіжної картки (а.с.6).

В процесі розгляду справи позивачем суду направлено довідку про те, що відповідачці ОСОБА_2 за кредитним договором без номера і дати, видано 19 травня 2013 року карту НОМЕР_1 з терміном дії до травня 2017 року ( а.с.61), а також долучено виписку руху по основній карті НОМЕР_1, в якій перший запис зроблено 21.08.2013 року про зниження кредитного ліміту до 300 грн (а.с.62).

16.06.2016 року, після ухвалення судового рішення, суду першої інстанції направлено в електронному варіанті фото, яке на думку позивача доводить факт отримання відповідачкою платіжної картки.

При подачі апеляційної скарги позивачем - Банком долучено, повторно, виписку про рух коштів по вищезгаданій карті,ксерокопію довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" на одній сторінці з підписом відповідачки, справжність якої засвідчена позивачем, інформацію про карту НОМЕР_1 з фінансовим лімітом в 2000 грн без зазначення прізвища особи, дати видачі та типу карти (а.с.93), що позбавляє можливості ідентифікувати особу-користувача платіжної картки (а.с.94).

Будь якого прохання позивача-апелянта про поновлення строку для долучення до справи вказаних письмових документів, а також зазначення причин їх неподання до суду першої інстанції немає.

Згідно ст. 303 ЦПК -" Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції."

Застосування законодавцем терміну "перевірка", а не "розгляд" свідчить про надання суду апеляційної інстанції повноважень з оцінювання дій судді з розгляду справи, тобто дотримання норм процесу, застосування норм матеріального права.

Згідно глави 1 "Апеляційне провадження" Розділу V "Перегляд судових рішень" Цивільного процесуального Кодексу України, суд апеляційної як і першої інстанції не наділений правом вимагати, а відповідно досліджувати докази, які не надавались суду першої інстанції в порядку ст.131 ЦПК, і ним не досліджувались. Адже тим самим буде порушено принцип змагальності, який передбачає право іншої сторони надати свої докази

Саме через призму дотримання судами норм процесу при розгляді справ Європейський суд з прав людини дає оцінку судовим рішенням національних судів.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК - "Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами".

Диспозиція вказаної статті є аналогічною з принципом 5 Рекомендації № R (84)5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо принципів цивільного судочинства, спрямованих на вдосконалення функціонування правосуддя, яка ухвалена на 367 засіданні заступників міністрів 28 лютого 1984 року -"За винятком випадків, коли закон передбачає інакше, позови сторін, їхні подання щодо позовної давності, заперечення по справі та, в принципі, свідчення сторін мають надаватися на якомога ранньому етапі провадження і в будь-якому випадку до закінчення його попереднього етапу, якщо такий етап має місце. При розгляді апеляційної скарги суд зазвичай не враховує факти, які не були представлені суду першої інстанції, окрім випадків, якщо:

а) при розгляді справи судом першої інстанції ці факти не були відомі;

b) особа, яка представляє ці факти, не була стороною провадження в суді першої інстанції;

с) існує якась особлива підстава для визнання таких фактів."

Тобто докази, які може досліджувати апеляційний суд, можна умовно поділити на дві категорії: це докази, які з вини суду першої інстанції не були досліджені (неналежно досліджені, або було неправомірно відмовлено у прийнятті доказів), та докази, які сторона з поважних причин не могла надати суду першої інстанції.

За наявності вказаних обставин апелянт в апеляційній скарзі відповідно до ч. 3 ст. 295 ЦПК повинен зазначити, в чому полягає незаконність і необґрунтованість судового рішення, при цьому має бути зазначено про неправильність встановлення обставин справи, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження або через неподання доказів з поважних причин.

Крім цього, судом апеляційної інстанції оголошувалась перерва для можливості подання Банком оригіналів заяви-анкети, довідки про умови кредитування, Тарифу за даним договором, які б давали змогу перевірити доводи апеляційної скарги та заперечення відповідачки щодо укладення вказаного договору та користування електронною платіжною карткою та з'ясувати тип кредитної платіжної карти НОМЕР_1 з фінансовим лімітом в 2000 грн, виду послуги та тарифів за вказаною послугою, дати укладення укладення спірного договору. Однак, Банк не використав вказану можливість.

Відповідачка, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заперечує отримання та користування кредитною картою позивача. Відповідачка пояснила, що в травні 2013 нею було отримано дебетну зарплатну карту, яку вона пред'явила суду. При її оформленні нею було підписано ряд документів, але вона уже не пам'ятає які.

Тому, безпідставними є посилання позивача про те, що суд першої інстанції порушив процес, не витребувавши, згідно до ст. 137 ЦПК, у позивача необхідні оригінали документів і вказана обставина сприяла невірному висновку у справі.

Крім цього, у вказаній вище справі позивач не надав суду доказів видачі платіжної картки та її номера ( враховуючи що на заяві - приєднанні відсутня вказівка про номер платіжної картки, розмір та вид послуги), суперечливими є дані щодо дати укладення договору на який посилається позивач, оскільки в позовній заяві зазначено дату укладення 21.08.2013 року, і перший запис зроблено "про зниження кредитного ліміту", кредитну карту видано 19.05.2013 року, що суперечить пункту 2.1.1.2.1 Умов обслуговування - " Для надання послуг Банк видає Клієнту Карту, її вид визначено в Пам'ятці клієнта/ Довідці про умови кредитування і Заяві, підписуванням яких Клієнт і Банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання Карти, яка вказана в Заяві там же."( а.с.25зв.).

Вказані обставини спростовують доводи позивача-апелянта про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, адже докази повинні бути належними та допустимими згідно до статтей 58,59 ЦПК.

Посилання позивача-апелянта на те, що суд першої інстанції невірно оцінив підстави їхніх позовних вимог в контексті диспозиції ст. 204 ЦК, оскільки відповідачка заперечувала ознайомлення та підписання Умов та Правил надання банківських послуг, тарифом Банку не можуть визнатись обґрунтованими.

Так, згідно правової позиції, яка викладена Верховним Судом України при розгляді справи №6-15 цс15 від 11.03.2015 року - "Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором."

Таким чином, місцевий суд, повно і всебічно встановивши обставини справи й визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосував правові норми та ухвалив законне й справедливе рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Збаразького районного суду від 16 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча О.І. Ткач

Б.О. Гірський

Судді Г.В. Бершадська