АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1180/15-ц Номер провадження 22-ц/786/202/16Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Бондаревської С.М., Буленка О.О.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю:

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ПАТ «ОСОБА_3 Капітал»

на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до акціонерного товариства «ОСОБА_3 Капітал» про визнання кредитного договору частково недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до акціонерного товариства «ОСОБА_3 Капітал» про визнання кредитного договору частково недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 18 серпня 2014 року між ним та акціонерним товариством «ОСОБА_3 Капітал», укладено договір рефінансування № GP-6685902. Зазначає, що умова кредитного договору, за якою він повинен сплатити відповідачу, крім відсотків за користування кредитом, ще й комісію у розмірі 1,35 % від суми кредиту щомісячно, є несправедливою та такою, що не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим просив суд визнати цю умову договору недійсною.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2015 року позов задоволено в повному обсязі.

Визнано кредитний договір № GP-6685902 від 18 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та акціонерним товариством «ОСОБА_3 Капітал» недійсним у частині встановлення у п.2.4 комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,35% щомісячно.

Стягнуто з акціонерного товариства «ОСОБА_3 Капітал» на користь держави 243,60 грн. судового збору.

З даним заочним рішенням не погодився відповідач ПАТ «ОСОБА_3 Капітал», подав на нього апеляційну скаргу. Вважає рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 18 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та акціонерним товариством «ОСОБА_3 Капітал», укладено договір рефінансування № GP-6685902, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 49092,13 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % річних, а також 1,35 % від суми кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно (а.с. 3).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 18 серпня 2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливим є положення договору про споживчий кредит, який містить умову про зміну у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, і це є підставою для визнання цього положення недійсним.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому нарахування комісії проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним. Отже, положення кредитного договору у частині встановлення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 1,35 % є несправедливим, що є підставою для визнання його недійсним.

Як встановила колегія суддів, такий висновок місцевого суду є правильним, оскільки суд дійшов його після повного, всебічного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, прав та обов"язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Частину четверту статті 11 доповнено новим абзацом до згідно із Законом № 3795-VI від 22.09.2011.

Згідно п. 17) ст. 1 вказаного Закону, послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Пунктом 2.4. договору № GP-6685902 від 18 серпня 2014 року визначено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 1,35% (а.с. 3).

Колегія суддів вважає, що обслуговування кредитної заборгованості не є тією послугою у визначенні вказаного Закону, за яку може встановлюватися комісія.

Як вбачаться із матеріалів справи, спірний договір укладений між сторонами 18 серпня 2014 року, тобто вище вказанна норма матеріального права діяла, проте, була проігнорована кредитодавцем.

Доводи відповідача про те, що зміст правочину відповідав вимогам законодавства, що діяло на момент укладення кредитного договору та не суперечить вимогам ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним, не заслуговують на увагу, т.к. відповідачем неправильно тлумачаться вимоги діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини. Місцевий суд правильно визначив природу спірних правовідносин та норми права, що їх регулюють, та прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ «ОСОБА_3 Капітал» відхилити.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С у д д і: