УХВАЛА

іменем україни

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 31 липня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 20 жовтня 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Луганської області від 29 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Старобільського районного суду Луганської області, яке набрало законної сили, визнано дійсним договір позики, укладений 1 вересня 2008 року між ним та ОСОБА_4, стягнуто з останнього на його користь 1 603 623 грн, з яких: 782 260 грн - сума основного боргу, 821 363 грн - 3% за користування грошовими коштами. В процесі виконання рішення суду між ними було укладено мирову угоду, яку було визнано ухвалою цього суду від 16 травня 2012 року. За умовами цієї угоди відповідач зобов'язався щомісяця сплачувати суму боргу у розмірі не менше ніж 10 тис. грн, але виплата за рік повинна складати не менше ніж 160 тис. грн, або сплатити всю суму боргу достроково. У разі невиконання умов мирової угоди в частині сплати суми боргу за рік, нерухоме майно, належне відповідачу, а саме: будинок АДРЕСА_1, нежиле приміщення АДРЕСА_2, переходить у його власність.

Оскільки відповідач не виконує умови мирової угоди, позивач просив визнати за ним право власності на указане нерухоме майно.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 31 липня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області

від 20 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на: будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1; будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3; нежиле приміщення АДРЕСА_2.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 20 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення районного суду залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 29 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Старобільського районного суду Луганської області від 31 липня 2014 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скасовано ухвалу апеляційного суду Луганської області від 20 жовтня 2015 року в частині залишення без змін рішення районного суду про визнання за ОСОБА_3 права власності на вищевказаний будинок. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права: ОСОБА_4, в особі представника - ОСОБА_5просить скасувати рішення Старобільського районного суду Луганської області від 31 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 20 жовтня 2015 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції; ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Луганської області від 29 січня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 визнав позов у повному обсязі, про що подав заяву, і визнання ним позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що на спірний будинок мав право користування малолітній ОСОБА_7 Отже, відчуження цього нерухомого майна має відбуватись за згодою органу опіки та піклування, який до участі у справі залучено не було.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 16 травня 2012 року було визнано мирову угоду за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Старобільського районного управління юстиції Луганської області. За умовами цієї угоди у разі невиконання договору сплати боргу за рік, нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4, а саме: будинок № АДРЕСА_1, нежиле приміщення АДРЕСА_2, переходить ОСОБА_3 у власність.

Апеляційний суд вважав, що мирову угоду було визнано в рамках виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа Старобільського районного суду Луганської області від 22 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 1 603 623 грн., що відповідає вимогам ст. ст. 52, 62 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, вважав її правомірною.

Разом з тим, апеляційний суд відмовив у задоволенні позову, виходячи із того, що за ОСОБА_3 не може бути визнано право власності на будинок АДРЕСА_1, оскільки у цьому будинку зареєстрований також малолітній ОСОБА_7 Отже, цей будинок може бути відчужений за попередньої згодою органу опіки та піклування, який має бути залучений до учать у справі. Крім того, у вказаному будинку зареєстрована дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_6

При цьому апеляційний суд не звернув увагу на те, що згідно даних домової книги спірного будинку малолітній ОСОБА_7 зареєстрований у ньому 15 вересня 2015 року, тоді як рішення суду ухвалено Старобільським районним судом Луганської області 31 липня 2014 року.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України наведене не врахував, не з'ясував, кому на праві власності належить спірний будинок, хто на момент його відчуження мав право ним користуватися, та дійшов до передчасного висновку про те, що право на користування спірним будинком має малолітня дитина, а, відтак, на його відчуження потрібна попередня згода органу опіки та піклування, який має бути залучений до участі у справі.

Також не може залишатись в силі рішення Старобільського районного суду від 31 липня 2014 року.

Так, задовольняючи позов, районний суд вважав, що мирова угода, укладена між сторонами, не суперечить закону. Крім того, відповідач визнав позов, тому в силу ч. 4 ст. 130 ЦПК України він підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Чинним законодавством встановлено, що підстави набуття права власності - це передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

За змістом вказаної статті мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка затверджується судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з'ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її затвердження. При цьому мирова угода повинна стосуватись предмета позову.

Разом з тим районний суд не врахував, що укладена між сторонами мирова угода не стосується предмета позову, яким є стягнення позики, а укладена стосовно нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1, нежилого приміщення АДРЕСА_2, що належать на праві власності ОСОБА_4

Також суд не врахував, що мирова угода укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рамках виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа, виданого Старобільським районним судом Луганської області 22 березня 2012 року у справі про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 603 623 грн, тоді як вимоги про визнання права власності на вказане нерухоме майно у цій справі не заявлялися, тому мирова угода могла стосуватися лише грошових коштів. Умови мирової угоди мають безпосередньо стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами.

Суд першої інстанції у порушення ст. ст. 130, 212-214 ЦПК України наведене не врахував, та зазначивши, що мирова угода є законною, на навів норми законодавства, якими передбачено таку підставу для набуття права власності на нерухоме майно як невиконання мирової угоди та дійшов до передчасного висновку про задоволення позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, та касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 31 липня

2014 року, ухвалу апеляційного суду Луганської області від 20 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Луганської області від 29 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик