УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О. Маляренка А.В.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 29 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна сестра ОСОБА_7, яка за життя склала заповіт від 16 травня 2013 року № 56, яким заповіла усе своє майно ОСОБА_5

Вважала вказаний заповіт недійсним, оскільки під час його складання ОСОБА_7 хворіла, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Просила визнати заповіт № 56, складений 16 травня 2013 року ОСОБА_7, недійсним.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 29 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 16 травня 2013 року ОСОБА_7 склала заповіт № 56, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_5 Заповіт посвідчений секретарем Нересницької сільської ради Тячівського району Закапратської області Русин М.П. (а. с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла (а. с. 21).

Із матеріалів справи вбачається і сторонами підтверджено, що ОСОБА_7 була двоюрідною сестрою позивачки ОСОБА_4

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до висновку посмертної судової-психіатричної експертизи від 03 вересня 2015 року № 170 ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент укладення заповіту від 16 травня 2013 року № 56 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а. с. 177−181).

Із зазначеного висновку вбачається, що ОСОБА_7 на момент укладення заповіту психічним захворюванням не страждала. У період часу, що передував укладенню заповіту, ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні у Нересницькій дільничній лікарні з 25 квітня по 06 травня 2013 року з приводу серцевої патології. У медичній карті відсутні вказівки на будь-які порушення психічної діяльності пацієнтки. Гостре порушення мозкового кровообігу, на яке посилається ОСОБА_6 у позовній заяві, виникло згідно з даним медичної документації 26 травня 2013 року, тобто через 10 днів після укладення заповіту.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57−60 ЦПК України.

Суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивачки про те, що ОСОБА_7 під час укладання заповіту внаслідок хвороби не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не надано.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 29 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Маляренко А.В.