АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.,

при секретарі - Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації про примусове виселення із житлового приміщення,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року позивач звернувся із зазначеним позовом на обґрунтування якого зазначив, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір № 2706/1207/71-612, за яким остання отримала кредит у розмірі 150 000 доларів США строком до 27 грудня 2037 року зі сплатою 11,9 % річних.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_8 був укладений і нотаріально посвідчений договір іпотеки № 2706/1207/71-612-z-1 трикімнатної квартири АДРЕСА_1, з подальшим внесенням змін та доповнень.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_8 та ОСОБА_2 був укладений договір про переведення боргу, відповідно до якого ОСОБА_8 за згодою Банку передала, а ОСОБА_2 набув обов'язків позичальника за вищевказаним кредитним договором. Кредитний договір був викладений в новій редакції, за якою із змінами від 09 серпня 2011 року, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 157 472.02 долари США строком до 27 грудня 2037 року зі сплатою: 12.54% річних до 09.08.2011 року включно, 7% річних до 09.05.2012 року включно, 10% річних до 09.05.2013 року включно, 13.91% річних до 27.12.2037 року включно за користування кредитними коштами.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено і нотаріально посвідчено договір, відповідно до якого останній набув прав Іпотекодавця за вищевказаним іпотечним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта-Банк» отримало права вимоги як кредитора за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року.

В свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» отримало права вимоги як кредитора за кредитним договором №2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» було задоволено, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року на суму 1 403 215.35 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що після ухвалення рішення, позивачу стало відомо, що у вказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані відповідачі з малолітніми дітьми, 10 вересня 2014 року Банк направив письмову вимогу про добровільне виселення з житлового приміщення, яку відповідачі отримали 15 вересня 2014 року. Станом на день звернення до суду з даним позовом заборгованість за кредитним договором не виплачена, письмова вимога про добровільне виселення залишилась поза увагою відповідачів.

Враховуючи викладене та посилаючись на положення ст. 109 ЖК України, ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» позивач просив виселити без надання іншого житла ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та малолітніх ОСОБА_5, 2010 року народження, ОСОБА_9, 2006 року народження, з квартири АДРЕСА_1, а також просив стягнути із відповідачів на свою користь витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 грн. (т.1 а.с.1-4)

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також третя особа Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації проти позову заперечували. (т.1 а.с.117, 227-228)

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2015 року виселено без надання іншого житла ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. в рівних частках. (т.1 а.с.253, 255-256)

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, діючи від свого імені та як представник ОСОБА_2 посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи скаргу апелянт зазначив, що суд не врахував вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». (т.2 а.с.2-4)

В судовому засіданні ОСОБА_3 та представники апелянта ОСОБА_10, ОСОБА_3 підтримали скаргу і просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були повідомлені встановленим порядком, у т.ч. шляхом вручення повідомлень ОСОБА_3, який зареєстрований і проживає за адресою реєстрації проживання інших відповідачів, про що у справі є докази. (т.2 а.с.70-75)

Зважаючи на вимоги ч. 6 ст. 74, ч. 5 ст. 76, ст. 77, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, та від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом встановлено, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір № 2706/1207/71-612, за яким остання отримала кредит у розмірі 150 000 доларів США строком до 27 грудня 2037 року зі сплатою 11,9 % річних для придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1. (т.1 а.с.6-9)

За пунктом 1.4 цього Договору, кредитні кошти були надані позичальнику для оплати придбаної ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_8 був укладений і нотаріально посвідчений іпотечний договір № 2706/1207/71-612-z-1 цієї трикімнатної квартири АДРЕСА_1. (т.1 а.с.29-30)

В подальшому до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року були внесені зміни відповідно до договорів: №1, №2 від 25 грудня 2009 року та №3 від 08 серпня 2011 року. (т.1 а.с.12-20)

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого, усі права та обов'язки позичальника ОСОБА_8 по кредитному договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року перейшли до ОСОБА_2. Заборгованість, яка виникла на підставі кредитного договору становила 158 666,61 доларів США. (т.1 а.с.21)

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір №4 про внесення змін до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року, відповідно до умов якого, банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 157 472,02 долари США на строк по 27 грудня 2037 року включно зі сплатою 12,54% річних. Кредитний договір був викладений в новій редакції, за якою із змінами від 09 серпня 2011 року, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 157 472.02 долари США строком до 27 грудня 2037 року зі сплатою: 12.54% річних до 09.08.2011 року включно, 7% річних до 09.05.2012 року включно, 10% річних до 09.05.2013 року включно, 13.91% річних до 27.12.2037 року включно за користування кредитними коштами. (т.1 а.с.22-28)

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» ОСОБА_8 та ОСОБА_2 був укладений і нотаріально посвідчений договір, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 набув прав іпотекодавця за вказаним іпотечним договором, мав всі права за іпотечним договором та зобов'язання нести всі обов'язки за іпотечним договором, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1. (т.1 а.с.32-33)

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений і нотаріально посвідчений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. (т.1 а.с.58-72)

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений і нотаріально посвідчений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» передав ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у т.ч. за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року укладеним із ОСОБА_8 про що свідчать належно завірені копії Договору та витягу з Договору купівлі-продажу прав вимоги.(т.1 а.с.73-80)

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором №2706/1207/71-612 від 27 грудня 2007 року на загальну суму 1403215,35 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 1247661,58 грн., заборгованість за відсотками - 144 839,95 грн., заборгованість по пені - 10 713,82 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 60,50 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2, на підставі договору-купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубчиною О.В. 08 серпня 2011 року, за реєстровим №2850, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. (т.1 а.с.42, 249-251)

Доказів скасування (зміни) вищевказаного судового рішення до суду не надано.

У вищевказаній квартирі, що є предметом іпотеки, з 17 квітня 2012 року зареєстрований ОСОБА_2, з 16 лютого 2012 року зареєстровані його дружина ОСОБА_4 та двоє малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, батько дружини (тесть) ОСОБА_3 зареєстрований з 10 серпня 2012 року, а особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровані з 11 серпня 2012 року. (т.1 а.с.43)

12 вересня 2014 року Банк спрямував на адресу відповідачів вимоги про виселення з квартири і такі вимоги отримані повнолітнім членом сім'ї відповідачів - ОСОБА_3 (т.1 а.с.44-53)

Станом на день звернення до суду з даним позовом кредит не погашений, житлове приміщення не звільнено.

Цих обставин апелянт та його представники не заперечували і в суді апеляційної інстанції.

Заперечення представника служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо наявності майнових прав неповнолітніх дітей на іпотечну квартиру колегія суддів відхилила як неспроможні, оскільки доказів таких обставин до суду не надано.

Так, судом встановлено, що вищевказана квартира була передана ОСОБА_8 в іпотеку банку 27 грудня 2007 року, ОСОБА_2 набув прав іпотекодавця за вказаним іпотечним договором 08 серпня 2011 року, а реєстрація в цій квартирі малолітніх дітей відбулась 16 лютого 2012 року, тобто на час укладення кредитного і іпотечного договору малолітні діти не мали права власності та (або) користування вказаною квартирою, а їх реєстрація за вищевказаною адресою відбулась після укладення вищевказаних договорів і без згоди Банку.

Тому факт реєстрації або проживання неповнолітніх дітей у вищевказаній квартирі на час розгляду справи судом не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог Банку.

За змістом положень частин 1 і 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України, єдиною підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей, є звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, а відтак й вимоги про виселення, в цьому випадку, є похідними від звернення стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року N 1304-VII.

Згідно з пунктом 4 вищевказаного Закону, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вищевказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-9цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

При цьому, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Служба у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації не позбавлені права заявляти про застосування вищезазначеного Закону від 03 червня 2014 року N 1304-VII на стадії виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та виселення.

Крім того, у випадку набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсними договорів, зацікавлені сторони мають право заявити про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами. Оскільки про такі обставини апелянт та його представники в суді першої інстанції не заявляли, колегія суддів відхилила доводи про їх неврахування районним судом. (т.2 а.с.6-8)

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 88 ЦПК України, районний суд обґрунтовано стягнув із відповідачів на користь позивача 243,60 грн. судового збору, сплата якого підтверджується меморіальним ордером. (т.1 а.с.5)

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/3047/2016

Унікальний номер 760/23391/14-ц

Головуючий у першій інстанції - Демидовська А.І.

Доповідач Левенець Б.Б.