Справа №487/5956/13-ц 26.01.2016 26.01.2016 26.01.2016
Провадження №22-ц/784/329/16
Суддя по 1 інстанції Корнешова Т.В.
Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

26 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Шолох З.Л.,

суддів Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю:

-представника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

-представника Заводського відділу ДВС ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року, постановлену

за скаргою

ОСОБА_2 на дії та постанову державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції у Миколаївській області,

в с т а н о в и л а :

19 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії та постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Заводський відділ ДВС) про відкриття виконавчого провадження.

Заявник зазначала, що 9 липня 2014 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2/487/27/14, виданим 6 червня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з неї на користь ПАТ «Перший Український ОСОБА_5» заборгованості за кредитним договором від 3 жовтня 2008 року та додаткових угод до нього.

В порушення ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» вказана постанова не була направлена їй рекомендованим листом і вона її не отримувала, вперше була ознайомлена з її змістом 9 листопада 2015 року через свого представника, який в цей же день ознайомився з матеріалами виконавчого провадження.

Посилаючись на те, що державним виконавцем безпідставно прийнята заява про відкриття виконавчого провадження від неуповноваженої особи банку та відкрите виконавче провадження, ОСОБА_2 просила визнати такі дії та постанову державного виконавця неправомірними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 9 липня 2014 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, просила її скасувати та постановити нову, якою задовольнити її скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та виконавче провадження № 43919389, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження державним виконавцем відкрито правомірно й підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.

Колегія вважає такий висновок суду вірним.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод (ч. 1 ст. 385 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 387 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, суд визнає їх неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновити його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 387 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 21 квітня 1999 року з наступними змінами «Про виконавче провадження» (далі ОСОБА_1), державний виконавець зобовязаний вживати передбачені цим Законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, він здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 19 Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Як вбачається із матеріалів справи та виконавчого провадження № 43919389, дослідженого в суді апеляційної інстанції, старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС 9 липня 2014 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2/487/27/14, виданим 6 червня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Перший Український ОСОБА_5» заборгованості за кредитним договором від 3 жовтня 2008 року та додаткових угод до нього, яка утворилася станом на 4 липня 2013 року в розмірі 37 491,64 дол. США, із яких: заборгованість за кредитом - 27 160,87 дол. США, по відсоткам 10 330,77 дол. США, а також 20 000 грн. пені, 3 195,58 грн. відшкодування судових витрат (а.с. 232).

Виконавче провадження відкрите на підставі заяви представника стягувача (банку) ОСОБА_6, поданої 7 липня 2014 року разом із оригіналом виконавчого листа та довіреністю, посвідченою нотаріально, якою він уповноважений вчиняти такі дії (а.с. 228-230).

Матеріали виконавчого провадження не містять доказів належного направлення боржниці ОСОБА_2 копії постанови про відкриття провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 31 Закону. Натомість представник ОСОБА_2 вперше ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження та отримав з нього копії документів 9 листопада 2015 року, тому слід вважати, що саме з цього часу заявниця дізналася про відкриття виконавчого провадження (а.с. 233).

19 листопада 2015 року ОСОБА_2 направила поштою зазначену скаргу до суду (а.с. 234). Тому розглядаючи скаргу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, передбачений ч. 1 ст. 385 ЦПК України для звернення до суду, не пропущено.

Відповідно до змісту довіреності, посвідченої 20 червня 2012 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, уповноважена особа ПАТ «Перший Український ОСОБА_5» заступник голови Правління банку ОСОБА_8 (в порядку передоручення та за попереднім усним договором з уповноваженою особою) уповноважила ОСОБА_6 представляти інтереси банку у державних органах, у тому числі і в органах державної виконавчої служби з правом подання заяв про предявлення виконавчого документа до примусового виконання тощо. Довіреність видана без права передоручення строком до 19 жовтня 2014 року.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не надав державному виконавцю доказів на підтвердження того, що він є працівником банку, хоча його посада й зазначена у цій довіреності, є безпідставними. За змістом ст. 245 ЦК України довіреності, які видаються юридичними особами видаються за підписом її керівника і завіряються печаткою цієї установи, крім тих, що видаються в порядку передоручення, а довіреності, що видаються в порядку передоручення потребують обовязкової нотаріальної форми (ч.2 ст. 245 ЦК України). Отже, форма довіреності, предявлена представником банку (стягувача) державному виконавцю, відповідає вимогам закону й не потребує надання додаткових доказів на підтвердження повноважень представника.

Таким чином, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалу суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 387, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: