СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ун. № 759/7008/15-ц
пр. № 2/759/248/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка є опікуном ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

30.04.2015 року ОСОБА_1, як опікун ОСОБА_2, звернулася з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 29.05.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом 14 КДНК за №3-1713, припинення права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29.05.2012 року між батьком позивача - ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язується довічно забезпечувати відчужувача утриманням. Позивач посилається на те, що її батько на момент підписання договору, за своїм психічним станом не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, усвідомлювати суті правових наслідків договору, прав та обов'язків сторін, оцінити умови та ризики договору, оскільки з 1987 року ОСОБА_2 страждає на нервово - психічне захворювання, лікувався у КМК психоневрологічній лікарні №1 з діагнозом «шизофренія, параноїдна форма, нападоподібно - прогредієнтний перебіг», перебуває на диспансерному обліку в психоневрологічному диспансері №4. З часу захворювання до моменту укладення договору, він лікувався на денному стаціонарі ПНД та проходив періодичні огляди амбулаторно та в умовах психіатричних стаціонарів. Йому було встановлено ІІ групу інвалідності загального захворювання безстроково. Рішенням суду від 26.03.2014 року ОСОБА_2 визнано недієздатним.

Позивач з представником в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач з представником заперечували проти задоволення позову, в судовому засіданні 27.07.2016 року, після відмови суду в задоволенні їх клопотань, намагаючись зірвати судове засідання, залишили приміщення суду.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій просила ухвалити рішення в інтересах недієздатного.

Встановлено, що 29.05.2012 року ОСОБА_2 (Відчужувач) та ОСОБА_3 (Набувач) уклали договір довічного утримання (т. 1 а. с. 7 - 8), відповідно до п. 1 якого ОСОБА_2 передає у власність, а набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 та взамін чого ОСОБА_3 зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах договору. ОСОБА_3 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_2, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов нормальної життєдіяльності, на які відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру (п. 7 договору). Грошове утримання буде щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладення договору до 10 числа поточного місяця (п. 8 договору). Одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 40 000,00 грн., які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням договору (п. 9 договору). Текст договору до підписання прочитаний сторонами вголос, кожною окремо. Сторони підтвердили нотаріусу, що його зміст повністю відповідає їх дійсним намірам (п. 26 договору). Особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Договір посвідчено державним нотаріусом 14 КДНК, зареєстровано в реєстрі за №3-1713.

ОСОБА_2 з 01.03.1992 року безстроково встановлено ІІ групу інвалідності загального захворювання по хронічному нервово - психічному захворюванню. Дана обставина підтверджується листом Центру медико - соціальної експертизи №55 від 12.07.2012 та випискою з акту огляду МСЕК (т. 1 а. с. 32, 34).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 26.03.2014 (т. 1 а. с. 11 - 12), зміненим рішенням апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року (т. 1 а. с. 13 - 15), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недієздатним. Встановлено опіку над ОСОБА_2, призначено опікуном ОСОБА_1 Рішенням суду встановлено, що згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №7 від 02.01.2014, ОСОБА_2. страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді шизофренії. У період з 29.05.2012 року ОСОБА_2 страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг виражений апато-дисоціативний дефект, ускладненої зловживанням алкоголем і за своїм психічним станом у зазначений період часу не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Те, що у період з 29.05.2012 року ОСОБА_2 страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг виражений апато-дисоціативний дефект, ускладненої зловживанням алкоголем і за своїм психічним станом у зазначений період час у не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, підтверджується Актом судово-психіатричного експерта № 7 від 02.01.2014 року (т. 1 а. с. 45-51).

Згідно Медичної довідки про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів № 22526 від 29.05.2012 року (а. с. 63), не виявлено психіатричних протипоказань для підписання ОСОБА_2 договору довічного утримання.

Ухвалою суду від 23.07.2015 року по даній справі призначено судово-психіатричну експертизу з метою встановлення наявності або відсутності у ОСОБА_2 на час укладання 29.05.2012 року оспорюваного договору стійких психічних розладів, можливість ним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У висновку судово-психіатричного експерта № 420 від 31.05.2016 року зазначено, що у момент укладення договору довічного утримання 29.05.2012 року ОСОБА_2 страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг, виражений апато-дисоціативний дефект, ускладненої зловживанням алкоголем (F 20.0 - згідно MKX-10) і за своїм психічним станом у момент укладання договору не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а. с. 1-8).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Позивач посилається на недійсність договору довічного утримання від 29.05.2012 року, оскільки він укладений особою, яка на момент підписання договору за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1 - ч. 3, ч. 5, ч. 6 ЦК України).

Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені . У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судову - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» від 27.09.2012 р. N 10-1390/0/4-12).

При вирішення питання недійсності договору з підстав не усвідомлення відчужувачем значення своїх дій та неможливості керувати ними, суд виходить з того, що двома судово-психіатричними експертизами (Акт судово-психіатричного експерта № 7 від 02.01.2014 року, Висновок судово-психіатричного експерта № 420 від 31.05.2016 року) категорично встановлено факт неможливості ОСОБА_2 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент укладення договору довічного утримання 29.05.2012 року, що в силу ч. 1 ст. 225 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним.

За таких обставин договір довічного утримання, укладений 29.05.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом 14 КДНК за №3-1713 - визнається недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Щодо вимог про припинення права власності відповідача на квартиру та визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки суд визнав недійсним договір довічного утримання, укладений 29.05.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, то в силу ч. 1 ст. 216 ЦК України цей договір є таким, що не створює юридичних наслідків, а тому припинення і визнання права власності в даному випадку не передбачено, а кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тобто підлягає застосуванню реституція.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Отже, в даному випадку необхідно звертатися з вимогою про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, а не про припинення і визнання права власності, тому в задоволенні вказаних вимог необхідно відмовити.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позов та визнати недійсним договір довічного утримання, а у задоволенні інших вимог - відмовити.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 225 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 29.05.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом 14 КДНК за №3-1713.

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: Т.О. ЗАЄЦЬ