Справа № 301/1183/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі: Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду від 04 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Іршавський районний сектор Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області, про надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини та тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 у червні 2016 р.

Після зміни предмету позову (а.с.35) остаточно просила:

-Надати дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон особі, яка не досягла шістнадцяти років, - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та на отримання відповідного дозволу (візи) в консульській (дипломатичній) установі без згоди батька ОСОБА_2

-Надати малолітньому ОСОБА_5 дозвіл на виїзд за межі України в країни прямування: Угорщину, Словаччину та Чехію без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, у супроводі матері ОСОБА_3, або іншої, уповноваженої нею, особи, на чотири роки із дня набрання рішенням суду законної сили.

На обґрунтування зазначала, що після розірвання шлюбу з відповідачем спільний син проживає із нею. Вона має матеріальну можливість відвезти сина за кордон для відпочинку та оздоровлення під час шкільних канікул, однак відповідач з незрозумілих причин не дає згоди на виготовлення проїзних документів і виїзду дитини за кордон.

Рішенням Іршавського районного суду від 02.12.15 р. позов задоволено: надано дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_5 та на отримання відповідного дозволу (візи) в консульській (дипломатичній) установі без згоди батька ОСОБА_2; надано малолітньому ОСОБА_5 дозвіл на виїзд за межі України в країни прямування: Угорщину, Словаччину та Чехію, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, у супроводі матері ОСОБА_3, або іншої, уповноваженої нею, особи (а.с.37-38).

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові за безпідставністю. Доводить про неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права (ст.ст. 141, 157 СК України). Указує, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено.

У письмовому запереченні ОСОБА_4, а в судовому засіданні її представник ОСОБА_6 не визнали скарги як безпідставної і просять залишити рішення суду без змін (а.с.60-61).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення зміні, з таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися із цим висновком у цілому через неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року N 231 (зі змінами).

За приписами ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Установлено, що з 10.06.2008 р. до 09.03.2012 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, який після розірвання шлюбу проживає з матір'ю (а.с.6-8, 10). Відповідач батьківських прав не позбавлений, відмову надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина за кордон заперечує.

Задовольняючи вимогу про надання позивачці дозволу на виїзд до Угорщини, Словаччини та Чехії неповнолітнього сина без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції не зазначив конкретної країни, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька, не врахував передбаченої ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, і те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон (безстроково) без згоди батька суперечить положенням статей 141, 153, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків стосовно виховання дитини, чим фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

До того ж, у порушення положень ст. 11 ЦПК України суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 просила надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька лише на чотири роки.

Отже, позаяк надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства, то позов у цій частині задоволенню не підлягає. Також належить відмовити в задоволенні вимоги про отримання дозволу (візи) в консульській (дипломатичній) установі без згоди батька як похідній.

Тобто, доводи апеляційної скарги в наведеній частині є обґрунтованими.

За правилами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Цим вимогам закону рішення суду першої інстанції в указаній частині не відповідає.

Решта висновку суду (про надання дозволу на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду дитини за кордон) є правильним. Твердження позивачки з цього приводу (про необґрунтовану відмову ОСОБА_2 в наданні дозволу на виготовлення указаного документу) відповідач не спростував і конкретних апеляційних доводів щодо висновку суду в цій частині не навів.

Керуючись ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 153, 157 СК України, ст.ст. 10, 31, 60, 88, 174, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення Іршавського районного суду від 04 серпня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про отримання дозволу (візи) в консульській (дипломатичній) установі без згоди батька ОСОБА_2, та надання малолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на виїзд за межі України в країни прямування: Угорщину, Словаччину та Чехію, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, у супроводі матері ОСОБА_3, або іншої, уповноваженої нею, особи, скасувати і в задоволенні цих вимог відмовити.

3. Решту рішення залишити без змін.

4. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: