АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5217/16 Справа № 208/5265/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ричка С. О. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Варенко О.П., Куценко Т.Р.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2016 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року позивач ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» звернулося до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 02 грудня 2010 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська було винесено заочне рішення за позовом ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позов задоволено в повному обсязі. Ухвалою суду від 12 травня 2014 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення по провадження по цивільній справі № 2-1411/10 за позовом ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Позивач уточнив позовні вимоги та у останній їх редакції просив суд стягнути солідарно з відповідачів на їх користь за кредитним договором № 118/07-ДМК/10 від 07.11.2007р. в розмірі 70 916 грн. 03 коп., у тому числі: заборгованість за кредитом - 6 527 грн. 82 коп., заборгованість по сплаті відсотків -9 431 грн. 24 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 54 956 грн. 97 коп.,а також витрати на судовий збір в сумі 709 грн. 16 коп. та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. 00 коп.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07.11.2007р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» реорганізованим у Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 118/07-ДМК/10, згідно п. 2.1. якого Позивач надав Відповідачу-1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 20 080 грн., з оплатою за процентною ставкою 25 % річних, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 210660. 07.11.2007р. В якості забезпечення виконання по кредиту були укладені наступні договори поруки: № 118/07/01 -ДМК/10 між Позивачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_4; № 118/07/02-ДМК між Позивачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_5. Згідно з п.п. 1.1. зазначених договорів поручителі зобов'язалися перед Позивачем відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором. За умовами п.п. 3.2. кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язалася повернути кредитні ресурси в строк до 06.05.2009р. Погашення заборгованості мало здійснюватися щомісяця в термін з 1 по 10 число у складі щомісячного платежу в розмірі, встановленому у Графіку зниження заборгованості. Відповідно до п. 4.3 ОСОБА_3 зобов'язалася в строк до 10 числа кожного місяця сплачувати проценти за користування кредитними ресурсами в розмірах, зазначених у Графіку зниження заборгованості. Згідно п. 6.1 договору № 118/07-ДМК/10 пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, так за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів ОСОБА_3 має сплачувати Позивачу пеню із розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Але, ОСОБА_3 належним чином не виконуються зобов'язання за кредитним договором: своєчасно не здійснюється погашення заборгованості, не сплачуються нараховані відсотки, що згідно п. 3.4 дає Позивачу право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих відсотків та неустойки. 03.03.2009р. ОСОБА_3 направлена вимога про дострокове повернення кредитних коштів № 13-020/114 від 23.02.2009р., яка повернулася на адресу Позивача не врученою. 11.03.2009р. ОСОБА_4 направлена аналогічна вимога № 13-020/115 23.02.2009р.. яку він отримав, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення. 11.03.2009р. ОСОБА_5 також направлена вимога про дострокове повернення коштів № 13-020/139 від 11.03.2009р., яка повернулася на адресу Позивача не врученою. Умови кредитного договору та договорів поруки на момент направлення позовної заяви Відповідачами не виконані і станом на 11.09.2014 року заборгованість по кредитному договору складає: заборгованість за кредитом - 6 527 грн. 82 коп., заборгованість но сплаті відсотків - 9 431 грн. 24 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 54 956 грн. 97 кон., а всього - 70 916 грн. 03 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», в особі філії «Дніпропетровське регіональне управління» заборгованість за кредитним договором № 118/07-ДМК/10 від 07.11.2007р. в розмірі 70916 грн. (сімдесят тисяч дев'ятсот шістнадцять гривень) 03 коп., у тому числі: заборгованість за кредитом - 6527 грн. 82 коп., заборгованість по сплаті відсотків - 9431 грн. 24 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 54 956 грн. 97 коп..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», в особі філії «Дніпропетровське регіональне управління» витрати по сплаті судового збору в сумі 709 грн. 16 коп. та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. 00 коп.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції в частині відмови скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи, у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з поручителів, суд першої інстанції виходив з того, що строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум були заявлені до поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 більше як через шість місяців після настання строку виконання зобов'язань, а тому, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинила свою дію.

Судом, встановлено, що 07листопада 2007 року між Позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №118/07-ДМК, згідно до якого останній надано кредитні кошти в сумі 20800,00 гривень з оплатою 25 % річних за користування кредитними коштами зі строком погашення до 06.05.2009р.

За прострочку повернення кредитних коштів та/або уплати процентів пунктом 6.1 кредитного № 118/07-ДМК, від 07.11.2007 р. передбачена відповідальність позичальника у вигляді пені в розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочки.

В якості забезпечення кредитного договору № 118/07-ДМК, від 07.11.2007 р укладено:

- з ОСОБА_4 договір поруки № 118/07/01-ДМК від 07.11.2007р;

Згідно зазначеного договору поруки ОСОБА_4 поручився відповідати перед Позивачем у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань по кредитному договору (п. 1.1 Договору поруки).

Також, в якості забезпечення кредитного договору № 118/07-ДМК, від 07.11.2007 р укладено:

- з ОСОБА_5 договір поруки № 118/07/02-ДМК від 07.11.2007р Згідно зазначеного договору поруки ОСОБА_5 поручилась відповідати перед Позивачем у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань по кредитному договору (п. 1.1 Договору поруки).

В разі невиконання зобов'язань по кредитному договору поручителі: Відповідач - 2 та Відповідач -3 відповідають перед позивачем, як солідарні боржники (п. 2.1 Договору поруки).

Поручителі відповідають у тому ж об'ємі, що і Відповідачі (п. 2.2 договору поруки).

Відповідач 1 - ОСОБА_3 належним чином не виконала зобов'язання по кредитного договору № 1 18/07/01-ДМК від 07.11.2007р - кредитні кошти своєчасно позивачу не повертаються, проценти не сплачуються в повному обсязі, у зв'язку з чим позивачем нарахована пеня.

03.03.2009 року ОСОБА_3 було направлено вимогу № 13-020/114 від 23.02.2009р. про повернення кредитних коштів, яка повернулася на адресу позивача не врученою (т.1 а.с.71-72).

11.03.2009 року ОСОБА_4 було направлено аналогічну вимогу № 13-020/139 від 11.03.2009р. про повернення кредитних коштів, яка повернулася на адресу позивача не врученою (т.1.а.с.75-76).

11.03.2009 року ОСОБА_5 було також направлено вимогу № 13-020/115 від 23.02.2009р. про повернення кредитних коштів, яку вона отримала 24.03.09р., про що свідчить власноручний підпис поштовому повідомленні про вручення кореспонденції (т.1 а.с. 73-74).

Умови кредитного договору та письмової вимоги Відповідачами не виконані.

У зв»язку з чим, 03.09.2009 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачів у солідарному порядку (т.1.а.с.3). Зазначений позов отримано судом першої інстанції - 07.09.2009 року, про що свідчить підпис уповноваженої особи на поштовому повідомленні про вручення (т.1.а.с.1). 02.12.2010 року Заводським районним судом м.Дніпродзержинська ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість та судові витрати. 12 травня 2014 року судом постановлено ухвалу про задоволення заяви про перегляд заочного рішення, заочне рішення від 02.12.2010 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Крім того, судом встановлено наступне, згідно Постанови Національного банку України №612 від 17.09.2015 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Відповідно до ч.І ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Частиною 2 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що на період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності уповноваженій особі Фонду і діють у визначених нею межах та порядку. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 року № 171 делеговано повноваження тимчасовому адміністратору Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявській Олені Степанівні. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 № 230 «Про початок процедури ліквідації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» запроваджено ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делеговано повноваження ліквідатора банку Чернявській Олені Степанівні.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у разі застосування частини четвертої статті 559 ЦК України шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителів повинен обраховуватись з дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким, на думку суду першої інстанції є 21 січня 2009 року, це строк з якого боржник перестав виконувати умови кредитного договору і що підтверджено розрахунком заборгованості (графіком платежів), який міститься в матеріалах справи. Саме умовами договору встановлено, що поверненя боргу відбувається частинами, шляхом внесення щомісячних платежів.

Колегі суддів вважає, що зазначений висновок відповідає змісту цих норм.

Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом першої інстанції ОСОБА_3, (а відтак і поручителі) первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 06 травня 2009 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 3.4 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши у березні 2009 року вимогу, у тому числі поручителям, про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів не пізніше трьох банківських днів з моменту отримання вимоги.

Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

Матеріалами справи підтверджено, що 03.03.2009 року на адресу ОСОБА_3 було направлено вимогу № 13-020/114 від 23.02.2009р. про повернення кредитних коштів, яка повернулася на адресу позивача не врученою (т.1 а.с.71-72). 11.03.2009 року на адресу ОСОБА_4 було направлено аналогічну вимогу № 13-020/139 від 11.03.2009р. про повернення кредитних коштів, яка повернулася на адресу позивача не врученою (т.1.а.с.75-76). Крім того, 11.03.2009 року на адресу ОСОБА_5 також було направлено вимогу № 13-020/115 від 23.02.2009р. про повернення кредитних коштів, яку вона отримала 24.03.09р., про що свідчить власноручний підпис поштовому повідомленні про вручення кореспонденції (т.1 а.с. 73-74).

Відповідач ОСОБА_4 у письмових запереченнях на позовну заяву зазначив про порушення позивачем строку звернення до поручителів (т.2 а.с.36-38).

У встановлений позивачем строк - відповідачі не виконали вимогу, борг не погасили.

Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла за період з січня 2009 року до вересня 2009 року (часу звернення позивача до суду) у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14 та від 17.09.2014 року справа № 6-53цс14.

Оскільки, відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягомшести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме зазначені вимоги закону були враховані судом першої інстанції, а тому, висновки суду, що у банку право на пред'явлення вимоги до поручителів виникло з січня 2009 року, а з вимогами до поручителів банк звернувся більш ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов»язань, а тому в силу ст.. 559 ЦК України порука припинила свою дію і вимоги до щодо солідарного стягнення з поручителів суми заборгованості не підлягають задоволенню, на думку колегії суддів, ґрунтуються на законі.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим. Інших доказів суду апеляційної інстанції не було надано.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2016 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді О.П.Варенко

Т.Р.Куценко