У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Жовтневого району Миколаївської області, поданим в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Миколаївській області, до Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та зобов'язання її повернути, за касаційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року прокурор Жовтневого району Миколаївської області звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що рішенням Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 01 серпня 2008 року № 6 передано громадянам у приватну власність земельні ділянки. Зокрема ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового фонду, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. 16 жовтня 2008 року на підставі зазначеного рішення їй виданий державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1.

Оскільки передана відповідачці у власність земельна ділянка знаходиться за межами с. Лимани Жовтневого району Миколаївської області, Лиманівська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області не мала права розпоряджатися вказаною земельною ділянкою, у зв'язку чим прокурор просив: поновити строк позовної давності; зобов'язати відповідачку повернути земельну ділянку у власність держави в особі Головного управління Держземагентства у Миколаївській області (далі - ГУ Держземагентства у Миколаївській області); визнати незаконним та скасувати рішення Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 01 серпня 2008 року № 6 у частині передачі ОСОБА_7 у приватну власність земельної ділянки, а також визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області

від 19 травня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 01 серпня 2008 року № 6 у частині передачі ОСОБА_7 у приватну власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, виданий 16 жовтня 2008 року на ім'я ОСОБА_7, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2. Зобов'язано ОСОБА_6 повернути зазначену земельну ділянку у власність держави в особі ГУ Держземагентства у Миколаївській області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня

2015 року рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області

від 19 травня 2015 року скасовано, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Миколаївської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 01 серпня 2008 року Лиманівської сільською радою Жовтневого району Миколаївської області прийнято рішення № 6 про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок, у тому числі ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового фонду, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. На підставі цього рішення 16 жовтня 2008 року їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а. с. 15−18).

19 лютого 2015 року прокурор Жовтневого району Миколаївської області звернувся до суду в інтересах держави в особі ГУ Держземагентства у Миколаївській області з позовом про визнання вказаного рішення сільради та державного акта на право власності недійсними та просив витребувати у ОСОБА_6 спірну земельну ділянку (а. с. 1−9).

Обґрунтовуючи пропуск строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, прокурор посилався на те, що про порушення закону при передачі у власність земельної ділянки він дізнався під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000459, розпочатому 29 березня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України відносно ОСОБА_8

З ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2014 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності, вбачається, що ОСОБА_8, будучи начальником відділу Держкомзему у Жовтневому районі Миколаївської області, на порушення вимог закону 16 жовтня 2008 року підписав та затвердив відбитками печатки відділу Держкомзему Жовтневого району державний акт серії НОМЕР_1 на право власності відповідачки на земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1, внаслідок чого відповідачка отримала правовстановлюючий документ на земельну ділянку, яка фактично розташована за межами населеного пункту с. Лимани (а. с. 10−13).

У запереченнях на позовну заяву відповідачка звертала увагу суду першої інстанції, що ГУ Держкомзему у Миколаївській області, яке існувало на період виникнення спірних правовідносин та діяло відповідно до Положення про Головне управління Держкомзему в Миколаївській області, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 17 червня 2008 року № 123, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2008 року за № 623/15314, було відомо про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки були вчинені відповідні відмітки з цього приводу в реєстрах. Однак зазначений орган з 2008 року до суду не звертався, тому має місце пропуск строку позовної давності, який відповідачка просила застосувати (а. с. 59, 60).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, за змістом статтей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи − носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України, згідно із ч. 1 якої органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначене також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15.

Апеляційний суд обґрунтовано відмовив у позові відповідно до вимог ст. ст. 256, 261 ЦК України з урахуванням роз'яснень, наведених у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, про застосування якого відповідачка просила під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Посилання прокурора на правові позиції, викладені у постановах № 3-125цс15 від 25 листопада 2015 року та № 6-2510цс15 від 16 грудня 2015 року, як на зміну зазначених вище правових позицій, не впливає на висновок судів і таке тлумачення є помилковим, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу.

Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Тобто в даному випадку Верховний Суд України зробив висновок про можливість застосування принципу «пропорційності» втручання. Разом з тим, суди при вирішенні зазначеного спору керувалися як нормами закону, так і правовою позицією Верховного Суду України щодо обрахування та застосування строку позовної давності за позовом прокурора.

Щодо постанови № 3-125цс15 від 25 листопада 2015 року, то правовідносини, які були предметом розгляду господарських судів не є подібними до тих, що є предметом розгляду колегії суддів.

З постанови № 3-125цс15 від 25 листопада 2015 року вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом у серпні 2013 року, тобто в межах трирічного строку, передбаченого підпунктом 2 пункту 2 і підпунктом 3 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року № 4176-VI, тоді як із даним позовом прокурор звернувся поза межами встановленого цим законом строку, у лютому 2015 року.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
В.І. Мартинюк
О.М. Ситнік