Ухвала

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 01 червня 2006 року № DNH4KP34370077 у загальній сумі 24 706 грн 70 коп., із яких: 4 858 грн 87 коп. - заборгованість за процентами за кредитом; 18 195 грн 13 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 152 грн 70 коп. - штраф (процентна складова).

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору від 01 червня 2006 року № DNH4KP34370077 ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 1 891 грн 50 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на дванадцять місяців. У зв'язку з невиконанням відповідачем належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася заборгованість, яка станом на 16 листопада 2015 року становить 24 706 грн 70 коп., із яких: 4 858 грн 87 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 18 195 грн 13 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 500 грн (фіксована частина) та 1 152 грн 70 коп. (процентна складова).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01 червня 2006 року № DNH4KP34370077 станом на 16 листопада 2015 року у розмірі 8 858 грн 87 коп., із яких: 4 858 грн 87 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 тис. грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також 1 218 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевийстрок повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Судом установлено, що відповідно до укладеного договору від 01 червня 2006 року № DNH4KP34370077 ОСОБА_3 отримала споживчий кредит у розмірі 1 891 грн 50 коп. терміном до 01 червня 2007 року на придбання мобільного телефону зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на дванадцять місяців; платіжна картка дійсна протягом 12 місяців.

Заява ОСОБА_3 про отримання кредитних коштів містить положення про те, що позичальник ознайомився та згодна з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») (далі - Умови) які були надані їй у письмовій формі, а також що ця заява разом із Умовами складає між нею та банком кредитно-заставний договір. Відповідно до положень зазначених Умов позовна давність установлена у 5 років.

Згідно з наданим позивачем розрахунком відповідач має заборгованість, яка станом на 16 листопада 2015 року становить 24 706 грн 70 коп. і складається із: 4 858 грн 87 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 18 195 грн 13 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 500 грн (фіксована частина) та 1 152 грн 70 коп. (процентна складова).

Так, суд першої інстанції установив, що згідно з вищевказаним розрахунком заборгованості відповідач тільки одного разу, 21 липня 2006 року, здійснила один платіж на погашення кредиту, а наступний повинна була здійснити 31 липня 2006 року, але більше не здійснювала жодних платежів за кредитним договором.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що право позивача щодо повернення кредиту було порушено 31 липня 2006 року (щодо сплати чергового щомісячного платежу), строк позовної давності з урахуванням Умов закінчився 31 липня 2011 року, проте до суду з цим позовом банк звернувся лише в листопаді 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач, що відповідно до вимог ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, формально вдавшись до оцінки наданого позивачем розрахунку заборгованості, апеляційний суд не звернув достатньої уваги на зазначені в ньому суми проплат, їх розмір, дату внесення, а також не встановив особу платника, а за правилами чинного ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2016 року скасувати, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак