Справа № 0910/1403/2012
Провадження № 22-ц/779/2223/2016
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду від 28 вересня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Косівського районного суду від 28 вересня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Визнано нечинним та скасовано заповіт посвідчений 19 березня 2010 року, реєстровий номер 169, секретарем Вербовецької сільської ради, Косівського району, Івано-Франківської області від імені ОСОБА_5.

Апелянт на дане рішення подав апеляційну скаргу в якій вказав, що рішення є незаконним, оскільки судом порушено норм матеріального та процесуального права.

Секретар Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області повністю дотрималась статтей ЦК України, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад України» щодо форми і порядку посвідчення заповіту. Також зазначає, що законом не зобов'язано ні посадову особу, ні нотаріуса призначати експертизу для підтвердження фізичних вад заповідача, якщо такі явно видні. Позивачем та його представником ніяких нових доказів про незаконність заповіту не надали. Також є неправдивим їхнє твердження про те, що заповіт внесений до реєстру через три роки після його посвідчення. Не відповідає дійсності і відсутність доказів про сплату державного мита за посвідчення заповіту, так як квитанція про таке зареєстрована 19.03.2010 року, що перевірено в судовому засіданні.

Судом першої інстанції в своєму рішенні, не наведено висновки, з посиланням на вимоги відповідного закону та докази. Позивачем не доведено суду причини визнання нечинним заповіту. Попередні твердження суду є невірними та не визначеними.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_2

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача - ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-НМ № 113294, виданим Вербовецькою сільською радою 29.06.2010 року (том 1 а.с. 5). Як вбачається з копії заповіту, посвідченого Вербовецькою сільською радою 19.03.2010 року за реєстром № 169 (том 1 а.с. 7), на випадок своєї смерті ОСОБА_5 зробила заповітне розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу і відповідачам по справі в рівних частинах.

У зв'язку з похилим віком заповідачки, вказаний заповіт посвідчено вдома у заповідачки, за адресою с. Старий Косів Косівського району Івано-Франківської області секретарем Вербовецької сільської ради ОСОБА_6 Із-за неможливості прочитати і підписати заповіт, на особисте прохання заповідачки в її присутності, текст заповіту вголос прочитано і підписано ОСОБА_7 та в присутності запрошених заповідачкою двох свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Після смерті заповідачки її син ОСОБА_2 не погодився із заповітом та ІНФОРМАЦІЯ_1 року звернувся в суд з даним позовом. Позовні вимоги мотивував тим, що заповіт складений з порушенням вимог закону щодо його форми та посвідчення, зокрема про те, що заповіт не був прочитаний секретарем його матері вголос. При цьому одним з свідків був двоюрідний брат спадкоємиці, у заповіті не вказано причин неможливості підписання заповіту його матір'ю та таких її фізичних вад, хвороби або інших поважних причин не встановлено (ст..ст. 207, 215, 1247, ч.2 ст. 1248, 1253 ЦК України).

Крім того, його мати була важкохворою та перебувала в стадії реабілітації після перенесеного інсульту, внаслідок чого під час складення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними і її волевиявлення не було вільним ( ст..ст. 225,1257 ЦК України). Тому просив визнати такий заповіт недійсним.

Уточнивши позовні вимоги, суд першої інстанції, виходячи з підстав заявленого позову, встановив невідповідність заповіту вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно з медичними документами та медичними картками ОСОБА_5, вона мала тимчасові розлади в роботі лівої руки - лівобічний геміпарез, докази щодо будь-якої хвороби правої руки чи правої частини тіла матеріали справи не містять.

Статтею 37 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); видають дублікати посвідчених ними документів; засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. Зазначені посадові особи органів місцевого самоврядування не мають права на оформлення документів, призначених для використання за межами державного кордону.

Згідно ст. 40 ЗУ «Про нотаріат» посвідчення заповітів і довіреностей посадовими особами, зазначеними в цій статті, проводиться з дотриманням вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів.

У відповідності до ст. 41 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Заповіт може бути визнаний недійсним у разі недодержання в момент його складання вимог щодо оформлення та посвідчення.

Вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України, відповідно до якої заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноруч або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або будь-яких інших причин не може власноруч підписати заповіт, за дорученням заповідача може бути підписаний іншою фізичною особою. При цьому, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках.

Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У ст. 205 ЦК України розмежовуються форми правочину та способи волевиявлення.

Згідно ч.1 цієї статті правочини можуть вчинятися в усній або письмовій формі.

Згідно з положенням ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Унаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами власноручно.

Відповідно до ч.2 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст. 207 цього кодексу, якою передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до встановлених у справі обставин та досліджених доказів, наданих сторонами, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що оскільки підпис в оспорюваному позивачем заповіті здійснено не заповідачем, а іншою особою, тому секретарем сільської ради при посвідченні заповіту не вчинено дій, передбачених ч.4 ст. 207 ЦК України, а також відсутні будь-які застереження в заповіті.

Обов'язок вказувати причини, з яких текст правочину не був підписаний тією особою, що вчиняє правочин, покладається саме на нотаріуса та інших осіб, що мають право вчинити нотаріальні дії, з тих міркувань, що вони повинні перевірити відповідність правочинів, які посвідчують, вимогам закону. Суд прийшов до правильного висновку, що секретарем Вербовецької сільської ради при складанні та посвідченні даного заповіту цього зроблено не було.

Доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про правильність посвідченого заповіту, який відображає дійсне волевиявлення спадкодавця, не відповідають зібраним у справі доказам і є надуманими, тому судом апеляційної інстанції відхилені.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 28 вересня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко

Л.В.Ясеновенко