У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Новороздільська державна нотаріальна контора Львівської області, реєстраційна служба Новороздільського міського управління юстиції Львівської області, про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, витребування майна та визнання права власності на 1/2 частину квартири за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником - ОСОБА_8, на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що в період з 23липня 1983 року до 23 листопада 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 За час шлюбу за спільні грошові коштита в інтересах їхньої сім'ї на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 червня 1994 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, ними придбано квартиру АДРЕСА_1.

З березня 2008 року її колишній чоловік - ОСОБА_4, відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак у квітні 2014 року їй стало відомо, що йогоумовно-достроково звільнено від відбування покарання. Вона, як співвласник зазначеної квартири, неодноразово зверталась до колишнього чоловіка щодо вирішення питань про користування належною їм на праві спільної сумісної власності квартирою або можливості її розподілу, внаслідок чого дізналась, що квартира йому більше не належить.

Так, 12 червня 2008 року під час відбування покарання в місці позбавлення волі ОСОБА_4 нотаріально посвідченою довіреністю в приміщені слідчого ізолятора № 19 УДДУ ПВП у Львівській області уповноважив ОСОБА_5 бути представником з питань дарування його матері - ОСОБА_6, квартири АДРЕСА_1.

29 липня 2008 року між ОСОБА_5, яка діяла в інтересах ОСОБА_4, та ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири.

31 липня 2008 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу продала вищевказану квартиру ОСОБА_10, а остання 18 вересня 2008 року подарувала її ОСОБА_7

ОСОБА_3 вважала такі дії відповідачів незаконними та, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати недійсним договір дарування квартири від 29 липня 2008 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 та визнати за ними рівні частки у спільній сумісній власності на квартиру, тобто по 1/2 частці за кожним; визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири та витребувати на її користь у ОСОБА_7 1/2 частку квартири; стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на її користь сплачений судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. та 1 576 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_8, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що чинне законодавство України не забороняє родичам укладати будь-які правочини, у тому числі договори дарування між собою. При цьому суд зазначив про недоведеність позовних вимог та пропущення позовної давності.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 23 липня 1983 року до 23 листопада 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого 29 червня 1994 року на підставі договору купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_1.

12 червня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу в приміщені слідчого ізолятора № 19 УДДУ ПВП у Львівській області посвідчено довіреність, якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 бути представником з питань дарування його матері - ОСОБА_6, квартири АДРЕСА_1.

29 липня 2008 року ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності від 12 червня 2008 року в інтересах ОСОБА_4, та ОСОБА_6 уклали договір дарування спірної квартири.

31 липня 2008 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу продала вищевказану квартиру ОСОБА_10, а остання 18 вересня 2008 року подарувала її ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до положень чч. 1, 4 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Судом установлено, що ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру без згоди ОСОБА_3 та без її повідомлення про вчинення такого правочину, незважаючи на те, що вона була співвласником квартири.

Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язкуслід дійти висновку про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-1912цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули та не врахували, що ОСОБА_4 при відчуженні квартири не було дотримано вимог закону щодо отримання згоди співвласника, що згідно зі ст. ст. 203, 369 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним.

При цьому суди не з'ясували чи ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ураховуючи їх тісні родинні відносини, було відомо, що спірна квартира придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу за спільні грошові кошти й була їх спільною сумісною власністю; чи було відомо сторонам договору дарування квартири від 29 липня 2008 року при його укладенні, у тому числі й контрагенту, про відсутність згоди ОСОБА_3, як співвласника, на відчуження квартири.

Крім того, апеляційний суд, пославшись на постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-1912цс15, не звернув увагу, що в ній обґрунтовано висновок, де контрагентом була банківська установа, якій не могло бути відомо дійсних власників квартири, а у даній справі контрагентом виступила мати ОСОБА_4 - ОСОБА_6, тобто близький родич.

Також суди не врахували наявну в матеріалах справи заяву ОСОБА_5, подану державному нотаріусу при укладенні договору дарування квартири від 29 липня 2008 року, в якій зазначено, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_4, на день набуття права власності на квартиру він не перебував у зареєстрованому шлюбі, та залишили поза увагою п. 6 договору дарування квартири від 29 липня 2008 року, згідно з яким представник дарувателя свідчить, що прав третіх осіб щодо квартири немає, а даруватель стверджує, що права, зокрема, інших осіб не порушені, що свідчить про надання відповідачами недостовірної інформації нотаріусу.

Отже, неправомірні дії відповідачів та їх обізнаність про порушення своїми діями права власності ОСОБА_3 презюмують недобросовісність їх дій, оскільки умисне вчинення неправомірних дій є доказом недобросовісності.

Разом з тим чинним законодавством України чітко передбачено, що відсутність згоди одного зі співвласників на відчуження нерухомого майна є підставою для визнання договору недійсним, тому для визнання договору недійсним з таких підстав не потрібна наявність такої додаткової умови як недобросовісність сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

За змістом положеньст. ст. 387, 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави.

У порушення вимог ст. ст. 212 -214, 315 ЦПК України суди зазначених вимог закону не врахували, не встановили належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставинта яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, який ґрунтується на припущеннях, що заборонено у силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик