Ухвала

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк») звернулося до суду з позовом, у якому просило виселити ОСОБА_4 та її дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6 із житлового будинку по АДРЕСА_1

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 серпня 2008 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Славутич-95» (далі - ТОВ «Славутич-95») був укладений кредитний договір, згідно із яким ТОВ «Славутич-95» отримало кредит у розмірі 2 600 тис. доларів США та зобов'язалося повернути його до 06 серпня 2010 року.

На забезпечення виконання ТОВ «Славутич-95» зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Перший Український МіжнароднийБанк» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку належне їй домоволодіння з надвірними спорудами по АДРЕСА_1

У зв'язку із невиконанням ТОВ «Славутич-95» зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього та зареєстрував таке право у встановленому законом порядку.

Проте станом на час звернення стягнення на предмет застави у домоволодінні зареєстровані та фактично проживають відповідачі, які відмовляються його звільнити, у зв'язку із чим позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року, позовні вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» задоволено. Виселено ОСОБА_4 та її дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6 з житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 06 серпня 2008 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ТОВ «Славутич-95» був укладений кредитний договір, відповідно до якого ТОВ «Славутич-95» отримало кредит у розмірі 2 600 тис. доларів США із терміном повернення до 06 серпня 2010 року.

Виконання ТОВ «Славутич-95» зобов'язань за кредитним договором забезпечено договором іпотеки від 06 червня 2008 року, укладеним між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_4,згідно із яким остання передала в іпотеку банку належне їй домоволодіння з надвірними спорудами по АДРЕСА_1

У зв'язку із невиконанням ТОВ «Славутич-95» зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього та зареєстрував таке право у встановленому законом порядку.

15 серпня 2013 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» направило відповідачам вимогу про виселення, у якій просило у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги добровільно звільнити житловий будинок - предмет іпотеки.

Задовольняючи позов ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із вимог, передбачених ст. 109 ЖК Української РСР, ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», а також із того, що позивачем на адресу відповідачів були направлені письмові вимоги про виселення, однак останні у добровільному порядку предмет іпотеки не звільнили.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Пунктом 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно із ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-1484цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилалась на те, що житлове приміщення - предмет іпотеки - придбане не за кредитні кошти.

З матеріалів справи, зокрема витягу із Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що ОСОБА_4 набула право власності на спірне домоволодіння 08 жовтня 2003 року на підставі договору дарування (т. 2, а. с. 163).

Проте, вирішуючи спір, суди на зазначені вище вимоги закону та докази уваги не звернули й зробили висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.П. Штелик