Справа № 683/2595/15-ц
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2016 року м. Старокостянтинів
Старокостянтинівський районний суд
Хмельницької області
в складі: головуючого судді Цимбалюка О.В.
при секретарі Поважнюк О.Б.
з участю: позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Старокостянтинів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 м. Старокостянтинів про переведення та стягнення боргу за рішенням суду з додатковим стягненням грошової компенсації зі знецінення боргових грошей через інфляцію,
В жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 м. Старокостянтинів про переведення та стягнення боргу за рішенням суду з додатковим стягненням грошової компенсації зі знецінення боргових грошей через інфляцію.
В обґрунтування позову позивач вказав, що наказом заступника Міністра оборони України командувача Військово-Повітряними силами України від 08.11.2000 року ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я і з 09 грудня 2000 року він був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Згідно рішення Військового суду Хмельницького гарнізону на користь позивача з військової частини НОМЕР_1 було стягнуто, у тому числі, 2729,11 грн. грошової компенсації за невикористане позивачем під час військової служби речове майно та 06 квітня 2001 року був виданий виконавчий лист. Відділу ДВС Старокостянтинівського районного управління юстиції Хмельницької області з в/ч НОМЕР_1 стягнути даний борг з 2001 року по даний час виявилося неможливим.
Водночас позивач ставить вимогу про право збільшення суми боргу за виконавчим листом з 2729,11 грн. на 7556,9 грн., так як відповідно офіційної статистики інфляція з 2001 року по даний час сягнула +176,9%.
З огляду на викладене, позивач просить відновити становище з визнаного судом 26 березня 2001 року боргу військової частини НОМЕР_1 перед ним за виконавчим листом Військового суду Хмельницького гарнізону у справі №2-50/1 від 06 квітня 2001 року шляхом збільшення розміру неповернутого боргу з 2729,11 грн. до 7556,9 грн. з причин + 176,9 % інфляції у 2001-2015 роках, а також замінити сторону виконавчого провадження (боржника) з військової частини НОМЕР_1 на Міністерство Оборони України за виконавчим листом Військового суду Хмельницького гарнізону у справі №2-50/1 від 06 квітня 2001 року у частині стягнення з в/ч НОМЕР_1 з врахуванням даного судового рішенням боргу у новому грошовому розмірі 7556, 9 грн.
Згідно зі ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить даний позов задоволити.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги зменшив до 4827,79 грн., надав пояснення в обґрунтування позовних вимог, аналогічні викладеним у позові.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення даного позову.
Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши наявні в них докази, подані сторонами, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
На підставі наданих сторонами доказів суд встановив наступне, наказом заступника Міністра оборони України командувача Військово-Повітряними силами України від 08.11.2000 року ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я і з 09 грудня 2000 року він був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Згідно рішення Військового суду Хмельницького гарнізону на користь позивача з військової частини НОМЕР_1 було стягнуто, у тому числі, 2729,11 грн. грошової компенсації за невикористане позивачем під час військової служби речове майно та 06 квітня 2001 року був виданий виконавчий лист.
Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Отже, рішення Військового суду Хмельницького гарнізону від 26.03.2001 року набрало законної сили 06.04.2001 року.
Стаття 14 ЦПК України передбачає такі положення:
1. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
2. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Як зазначено в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.11.2012 по цивільній справі № 6-131цс12, відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", й з урахуванням положень ст. 25 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та п. 1.17 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року N 24, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати страхових сум, в тому числі і з вини підприємства, яке невірно визначило розмір щомісячних сум страхового відшкодування втраченого заробітку (при передачі особової справи працівника до Фонду) проводиться самим Фондом.
При вирішенні питання колізії правових норм, а саме: ст. 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III і ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV слід виходити з принципу дії закону у часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) пов`язується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж були встановлені попереднім актом.
Враховуючи, що Закон України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III, який є нормативно-правовим актом спеціальної дії, що регулює порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, прийнятий пізніше, та встановлює інші правила виплати компенсації, ніж передбачені ч. 7 ст. 40 Закону України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV, застосуванню підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше.
Відповідно ст. 28 Закону N 1105-XIV, страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми складаються із: страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (щомісячна страхова виплата); страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сімї та особам, які перебували на утриманні померлого) і т.д..
Відповідно до абзацу 7 ст. 40 Закону N 1105-XIV якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду соціального страхування від нещасних випадків своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому ст. 34 Закону України «Про оплату праці».
Згідно із ст.34 Закону України «про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Такий порядок встановлено Законом N 2050-III , яким передбачено наступне:
Стаття 1. Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2. Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:
пенсії;
соціальні виплати;
стипендії;
заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Стаття 3. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
На підставі цього Закону N 2050-III постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати"затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Відповідно до вищезазначеного Порядку утрату частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їхньої виплати громадянам компенсують у разі затримання виплати доходів на один і більше календарних місяців.
Компенсацію обчислюють як добуток нарахованого, але не невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.
Індекс споживчих цін для визначення розміру компенсації обчислюють множенням місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому до розрахунку не включається лише індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід.
Виходячи із змісту ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та судової практики компенсація не нараховується на доходи, які не були нараховані у зв`язку з тим, що відносно підстав для їх нарахування виник спір, який розглядався в судовому порядку.
На підставі викладеного, ст.ст.21, 28, 40 Закону України „Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» , постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159, керуючись ст.3, 11, 14, 57-60, 88, 209, 212- 215,223, 294, 319 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 м. Старокостянтинів про переведення та стягнення боргу за рішенням суду з додатковим стягненням грошової компенсації зі знецінення боргових грошей через інфляцію, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: