АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/845/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у грудні 2014 року.

Зазначав, що 20.09.2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 00. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику кошти в розмірі 137 000,00 дол. США, зі сплатою 11,9 00 % річних, з остаточною датою повернення кредиту не пізніше 27.03.2037 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 143261 від 20.09.2007 року. У зв'язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань за кредитним договором позивач звернувся до суду з вказаним позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 144 496,61 доларів США та пеню в сумі 62 020,03 грн.

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що кредитний договір № 00 від 20.09.2007 року суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України, а тому просив визнати його недійсним.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року позов ПАТ «Укрсиббанк» задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні первісного позову та залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом вірно встановлено, що 20.09.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 137 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 691 850,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених договором.

Згідно п. 1.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20.09.2035 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або умов відповідної угоди сторін.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що за користання кредитними коштами протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,90 % річних; строк сплати кредиту та нарахованих процентів 01-20 числа кожного місяця, наступного за тим, за який було надано кредит.

Умовами договору, зокрема п. 2.1, передбачено, що в забезпечення виконання усіх грошових зобов'язань в повному обсязі позичальника за договором, надається застава нерухомості та порука ОСОБА_3

30.03.2010 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, відповідно до якої сторонни погодили внести зміни до кредитного договору від 20.09.2007 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором та/або «кредитним договором», зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи позичальник неналежно виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором .

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ "УкрСиббанк", за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року, станом на 10.03.2015 року, становить 144 496,61 дол. США, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 125 117,01 доларів США та заборгованості по процентам в сумі 19 379,60 доларів США, а також пеня за прострочення сплати за кредитом у розмірі 62 020,03 грн., яка складається з пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту в сумі 3 194,07 грн. та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам в сумі 58 825,96 грн.

Судом також встановлено, що 20.09.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 143261, відповідно до якого остання зобов'язалася перед банком виконати умови договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 20.09.2007 року, у випадку їх не виконання позичальником.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником. Поручителем може бути одна особа, або кілька.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

30.10.2014 року ПАТ «Укрсиббанк» рекомендованим листом направлено на адресу позичальника та поручителя вимоги № 30-11/18399 та № 30-11/18399 про погашення заборгованості за кредитним договором, які були отриманні 01.11.2014 року.

Однак вище зазначені вимоги відповідачами залишені без виконання, на підставі чого в грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

На підставі викладеного, з урахуванням вставлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність зустрічних вимог про визнання кредитного договору недійсним та обґрунтованості позову ПАТ «Укрсиббанк» про порушення відповідачами взятих на себе зобов'язань та наявності підстав для стягнення кредитної заборгованості з відповідачів на його користь.

Доводи апеляційної про те, що кредитний договір № 0 від 20.09.2007 року є недійсним, оскільки в ньому не зазначено про відкриття позичкового рахунку та не встановлено факту отримання кредитних коштів, не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах чинного законодавства.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір, спір щодо якого вирішено у справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір у письмовій формі, яка вимагається ч. 1 ст. 1055 ЦК України.

Пунктом 1.5 кредитного договору зазначено, що банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_2.

З виписки за кредитним договором ОСОБА_2 вбачається, що 20.09.2007 року на поточний рахунок НОМЕР_2 були зараховані кредитні кошти в розмірі 137 000,00 доларів США.

Посилання ОСОБА_2 на те, що грошей з відкритого на його ім'я позичкового рахунку він не знімав, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні.

Такий же правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 11.07.2012 року № 6-63цс12, на яку, зокрема, посилається апелянт та яка, в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів.

Інших належних доказів на підтвердження наявності підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним ОСОБА_2 до суду не надано.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції порушено норми ст. 524 ЦК України, оскільки у оскаржуваному рішенні грошова сума, яка підлягає стягненню, вказана у доларах США, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Зокрема, положення ст. 524 ЦК України встановлюють вимоги до вираження зобов'язання в грошовій одиниці України, разом з тим, надають можливість визначати грошовий еквівалент зобов'язання і в іноземній валюті.

Крім того, як вбачається з роз'яснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення і доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв'язку з незалишенням зустрічного позову ОСОБА_2, про визнання договору недійсним, без розгляду, з підстав повторної неявки позивача.

Розгляд зустрічного позову по суті не порушує прав позивача за первісним позовом.

Крім того колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 із заявою про залишення його позову на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не звертався.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: