У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 9 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного сільськогосподарського підприємства "Волинь" про визнання права власності на нерухоме майно,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 9 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПСП "Волинь" про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що в позасудовому порядку він не може оформити право власності на квартиру АДРЕСА_1 в зв'язку з тим, що правовстановлюючі документи на будинок не збереглися та при реорганізації колишнього КСП "Волинь", відповідачу не передавалися.

Вважає, що в супереч п.1 ч.1. ст.309 ЦПК України судом не було з'ясовано в повній мірі обставини, що мають значення для справи та позбавлено його конституційного права на єдине житло.

Доводить, що при прийнятті рішення суд не захистив не лише його інтереси, а й інтереси відповідача, який передав йому у власність квартиру АДРЕСА_2 та визнав його позовні вимоги.

Також, суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме ст.ст.8, 9, 47 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.25 Загальної декларації прав людини та Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Встановлено, що на підставі рішення об'єднаного засідання правління та профкому ПСП "Волинь" №3 від 5 грудня 2013 року ОСОБА_1 видано ордер №380 на право зайняття квартири АДРЕСА_3.

Згідно копії накладної №584 від 25 листопада 2014 року за вказану квартиру ОСОБА_1 сплачено ПСП "Волинь" 2249 грн. 48 коп.

12 лютого 2015 року сторонами складено акт приймання-передачі, відповідно до якого ПСП "Волинь" передало, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_3 на підставі ордеру №380 від 5 грудня 2013 року.

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, покликаючись на те, що 25 листопада 2014 року між ним та директором ПСП "Волинь" в усній формі було укладено договір-купівлі продажу квартири АДРЕСА_3, однак він не може оформити своє право власності на вказану квартиру в зв'язку з тим, що відповідач своєчасно не виготовив свідоцтво про право власності.

В ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач подав заяву про визнання позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув права власності за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4. Такий договір між сторонами є неукладений, а відтак, в силу положень ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним правочином, оскільки його недійсність прямо встановлена законом.

Висновок суду ґрунтується на досліджених судом доказах та відповідає вимогам ч.1ст.220, ч.3 ст.640, ч.3,4 ст.334 та ст. 657 ЦК України, відповідно до яких договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним, він не породжує для сторін прав та обов'язків та не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Безпідставними є покликання ОСОБА_1 про позбавлення судом його конституційного права на єдине житло, так як позивачем не доведено виникнення у нього права власності на квартиру АДРЕСА_4.

Доводи апеляційної скарги про визнання позову відповідачем не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України визнання позову може бути підставою для його задоволення лише у разі наявності для того законних підстав.

Не можуть бути прийняті до уваги і твердження позивача про порушення інтересів відповідача, так як ПСП "Волинь" з позовом про захист своїх інтересів щодо визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 не зверталося та ОСОБА_1 на звернення з таким позовом не уповноважувало.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 9 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_3

ОСОБА_4