Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/1126/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Шалпегіна О.Л
Провадження № 22-ц/778/3857/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Белки В.Ю.

ОСОБА_2

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 30 червня 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по відсоткам за кредитним договором.

В обґрунтування заявленого позову зазначено, що 10.01.2007 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладений договір № ZPE0RX00330340, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2234,10 грн. Відповідач свої зобовязання за вказаним договором не виконав, через що розмір простроченої заборгованості складає 1888,96 грн., а заборгованість за відсотками становить 12410,47 грн. Позивач зазначив, що, на його думку, датою 09.01.2008 р. в договорі визначено кінцеву дату виконання зобовязань, а не припинення зобовязань в цілому, а позовна давність за вимогами про стягнення прострочених щомісячних платежів повинна обчислюватися за період, відповідний терміну загальної позовної давності від дати звернення до суду.

З наведених підстав позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за відсотками по кредиту за період з 18.03.2011 р. по 18.03.2016 р. в сумі 12 410,47 грн.

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 30 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Стаття 509 ЦК України говорить, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Ч.1 ст. 626 ЦК України цивільно-правовий договір визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Встановлено, що 10.01.2007р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № ZPE0RX00330340, шляхом підписання відповідачем відповідної заяви.

Згідно укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 2234,10 грн. на строк з 10.01.2007р. до 09.01.2008 р. включно, в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(СТАНДАРТ) строки. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися шляхом щомісячної сплати з «10» по «15» числа кожного місяця суми 241,78 грн.

В позовних вимогах позивачем зазначено, що відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (п.п. 3.2.2, 3.2.3, 3.2.9) позичальник зобовязаний здійснювати погашення кредиту у порядку та строки відповідно до заяви, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до Заяви та п.п. 4.1, 4.2 даних Умов та Тарифів. Повністю повернути кредит до дати, зазначеної в Заяві. При непогашені кредиту в строки, зазначені в заяві, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється відповідно до п. 4.2 Умов з дати виникнення простроченої заборгованості.

Відповідачем у справі було заявлено про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), на які посилається позивач як на частину кредитного договору, терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідач заявив, що з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) його ознайомлено не було. Підпис ОСОБА_4 на вказаному документі відсутній.

Судом встановлено, що вказані Умови, які передбачають збільшення позовної давності, не містять підпису позичальника, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15, постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14, постановлених в аналогічних справах.

Ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, ч.5 ст. 261 ЦК України зазначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З наданим позивачем розрахунком станом на 18.03.2016 випливає, що відповідач має заборгованість з простроченої заборгованості 1888,96 грн. та заборгованість за відсотками 12410,47 грн. При цьому розрахунок свідчить, що останній платіж у погашення боргу відповідач здійснив у березні 2007 р.

Отже, враховуючи обовязок відповідача щомісячно сплачувати платежі за кредитним договором, позивачу у квітні 2007 р. стало достовірно відомо про порушення його права, що обумовило початок перебігу строку позовної давності.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом у квітні 2016 р., тобто через девять років після початку перебігу строку позовної давності, з пропуском як загального строку позовної давності, так і строку, передбаченого Умовами надання споживчого кредиту, на які безпідставно посилається позивач.

Також у 2013 р. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPE0RX00330340 від 10.01.2007 р., однак ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2013 р. у справі № 332/3291/13-ц залишений без розгляду за заявою позивача, що свідчить про обізнаність позивача щодо порушення його права ще на момент предявлення позову вперше. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Суд обґрунтовано не погодився з доводами позивача про окреме застосування позовної давності до періодичних платежів, оскільки такі періодичні щомісячні платежі не є окремими цивільно-правовими зобовязаннями, а випливають із одного зобовязання - кредитного договору.

Враховуючи доводи відповідача про те, що самовільне відрахування з його заробітної плати суми близько 800 грн. в рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором не може свідчити про переривання позовної давності, оскільки вказані дії були проведені після спливу строку позовної давності.

Позивачем у цій справи не надано суду належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, не заявлено клопотання про поновлення таких строків з наданням відповідних доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач пропустив строк позовної давності.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 30 червня 2016 рокуу цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: