АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/117/16 Справа № 203/3278/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Гайдук В.І., Калиновського А.Б.

за участі секретаря - Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 30 травня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 28 000 доларів США, строком до 30 травня 2025 року. У якості забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між банком та відповідачем 30 травня 2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності. Банком були виконані всі зобов'язання за кредитним договором та надані відповідачу кредитні кошти. Однак, свої зобов'язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконувала, у зв'язку з чим банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням суду від 26 березня 2013 року. Після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки вищевказану квартиру відповідач, на вимогу банку, в добровільному порядку не звільнила, тому просили виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 30 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DND0GK00006203, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 28 000 доларів США, строком до 30 травня 2025 року. Кредитні кошти були надані відповідачу для на придбання нерухомого майна, про що зазначено в п.7.1 вказаного кредитного договору (а.с.9-13).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №DND0GK00006203 від 30 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки б/н від 30 травня 2007 року, згідно якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 30,4 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м., яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2007 року (а.с.14-19).

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином та надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 28 000 доларів США.

З матеріалів справи вбачається відповідач змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 (а.с.79).

Через неналежне виконання умов кредитного договору №DND0GK00006203 від 30 травня 2007 року у відповідача станом на 16 жовтня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 52 959,71 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 423 306 грн. 95 коп., яка складається із: 219 423 грн. 76 коп. - заборгованість за кредитом, 80 481 грн. 19 коп. - заборгованість за відсотками, 17 666 грн. 36 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 85 340 грн. 06 коп. - пеня, 20 395 грн. 57 коп. - штраф.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2013 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусам Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. 30 травня 2007 року, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № DND0GK00006203 від 30 травня 2007 року в розмірі 423 306 грн. 95 коп., з яких 219 423 грн. 76 коп. - заборгованість за кредитом, 80 481 грн. 19 коп. - заборгованість за відсотками, 17 666 грн. 36 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 85 340 грн. 06 коп. - пеня, 20 395 грн. 57 коп. - штраф, шляхом реалізації предметі іпотеки через публічні торги із встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом та стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В частині позовних вимог щодо виселення було відмовлено з підстав відсутності належних доказів реєстрації місця проживання відповідача у вказаній квартирі. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.68-71).

Звернувшись до суду із вищевказаними позовними вимогами, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалися на те, що існує рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2013 року, яке набрало законної сили, про задоволення їх вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців (а.с.3-5).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» частково суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 є обґрунтованими, однак, повністю погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов через неправильне застосування норм матеріального права, що у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення

всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений у ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

З матеріалів справи вбачається відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.46).

25 червня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу відповідача була направлена

письмова вимога про добровільне звільнення квартири, що є предметом іпотеки (а.с.23, 24, 25).

Слід зазначити 07 червня 2014 року набув чинності Закон України від 03 червня 2014 року N 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон N 1304-VII), згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України від 2 жовтня 1992 року N 2654-XII «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Виходячи з положень ст. 3 вказаного Закону він має тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини 1 статті 263 ЦК України).

Встановлений Законом № 1304- VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2013 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 На придбання саме зазначеної квартири ОСОБА_2 отримала в ПАТ «КБ Приватбанк» 30 травня 2007 року кредитні кошти в розмірі 28 000 доларів США.

З матеріалів справи вбачається вказане рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2013 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, до теперішнього часу не виконано.

За змістом ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»

Таким чином, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є лише відстроченням виконання певних обов'язків, відкладенням певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року (справа № 6-46цс15) та в постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року (справа №6-44цс15).

Отже, рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення не підлягають виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» N 1304-VII.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виселення ОСОБА_2 з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, однак, враховуючи, що кредитні кошти на придбання квартири, яка є предметом іпотеки, відповідачу були надані в іноземній валюті - долари США та вказана квартира є єдиним житлом відповідача, виконання рішення суду в частині виселення відповідача підлягає відстроченню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що накладення стягнення на спірну квартиру є неспівмірним з розміром заборгованості за кредитним договором відповідача перед банком є безпідставними, оскільки рішенням Кіровського районного суду Дніпропетровської області суду від 28 березня 2013 року, яке набрало законної сили, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, доповнивши його резолютивну частину застереженням, що рішення суду не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку - змінити, доповнивши його резолютивну частину застереженням, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді