Справа №487/2574/16-ц 30.08.2016 30.08.2016 30.08.2016
Справа № 487/2574/16-ц
Провадження № 22ц/784/1961/16 Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

приватного підприємства «ЖЕК-10»

(далі ПП «ЖЕК-10»)

про стягнення середнього заробітку за час порушення строків виплати заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

18 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до ПП «ЖЕК-10» про стягнення середнього заробітку за час порушення строків виплати заробітної плати в розмірі 7 875 грн. 24 коп.

Позивач зазначав, що перебував з відповідачем у трудових відносинах. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2014 року, стягнуто з ПП «ЖЕК-10» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 березня 2013 року по 20 лютого 2014 року в розмірі 15 478 грн. 92 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області набрало законної сили 29 квітня 2014 року, проте фактично виконано було лише 14 жовтня 2014 року.

Посилаючись на вищезазначене та вимоги ст. ст. 116, 117 КЗпП України, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. На думку апелянта рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був поновлений на роботі, а тому не вважається звільненим, в звязку з чим відсутні підстави для застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України, які застосовуються лише у разі порушення строків виплати заробітної плати звільненому працівнику.

Між тим, з таким висновком суду не можна погодитись, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судовими рішеннями, ОСОБА_3 з 16 жовітня 2012 року по 25 березня 2013 року перебував у трудових відносинах з ПП «ЖЕК-10» та обіймав посаду слюсаря - електрика 4 розряду.

Наказом директора ПП «ЖЕК-10» від 25 березня 2013 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року вищезазначений наказ визнано незаконним. Поновлено ОСОБА_3 на роботі в ПП «ЖЕК-10» на посаді слюсаря-електрика 4 розряду. Стягнуто з ПП «ЖЕК-10» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 березня 2013 року у розмірі 15 119 грн. 47 коп. (а.с. 8-9).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2014 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено. Стягнуто з ПП «ЖЕК-10» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 березня 2013 року по 20 лютого 2014 року у розмірі 15 478 грн. 92 коп. без відрахування податків та інших обовязкових платежів (а.с. 10-12).

Таким чином, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року набрало законної сили 29 квітня 2014 року і саме з цього часу повинно було бути виконано відповідачем.

Проте, на виконання зазначеного рішення суду, на рахунок відповідача були зараховані кошти лише 30 вересня 2014 року, про що свідчить лист ТВБВ №10014/0187 філії -Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанкм. Миколаєва» про зарахування на рахунок позивача 16 919 грн. 72 коп. ( а.с. 13).

За змістом ст. ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час порушення строків виплати заробітної плати є обґрунтованими.

Проте, аналіз наведених вище положень закону свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа № 6-116цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України.

Відповідно до постанови від 31 січня 2015 року державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції виконавче провадження з примусового виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2014 року, завершено у звязку з виконанням рішення суду (а.с. 26). Згідно з платіжними дорученнями № 298 та № 300 від 24 вересня 2014 року перераховано на картковий рахунок ОСОБА_3 17 106 грн. 81 коп. та 1 664 грн. 88 коп., відповідно (а.с. 23).

Отже, віщезазначенні рішення судів виконані в повному обсязі, проведено повний розрахунок із ОСОБА_3

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 до ПП «ЖЕК-10» про стягнення компенсації втрати частини заробітку за вищезазначеними рішеннями судів, у звязку з порушенням строків її виплати, яке рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 березня 2015 року змінено та стягнуто з ПП «ЖЕК-10» на користь ОСОБА_3 1 390 грн. 89 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати за період з березня 2013 року по жовтень 2014 року (а.с. 36).

Таким чином, звернувшись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час порушення строків виплати заробітної плати лише 18 травня 2016 року ОСОБА_3 пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, а тому, в задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні ОСОБА_3 до приватного підприємства «ЖЕК-10» про стягнення середнього заробітку за час порушення строків виплати заробітної плати відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: В.В. Коломієць

ОСОБА_5