АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання частково недійсним свідоцтва, скасування рішення про державну реєстрацію та визнання права власності на частину майна,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/12904/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання частково недійсним свідоцтва, скасування рішення про державну реєстрацію та визнання права власності на частину майна.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 червня 2013 року, видане державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської міської нотаріальної контори Малюгою О.А. на ім'я ОСОБА_1, як спадкоємиці померлої ОСОБА_6

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексацій ний номер 3411152 від 25 червня 2013 року щодо квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 090,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що ОСОБА_2 звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давності із зазначенням підстав для такого поновлення, а тому, суд першої інстанції помилково вважав причини пропущення позивачем строку позовної давності поважними та безпідставно поновив зазначений строк. Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про внесення ним коштів за спірну квартиру.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2, ОСОБА_1, а також представник Головного управління юстиції у м. Києві не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 забезпечили явку в судове засідання своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_2 у період з 27 травня 1978 року по 20 серпня 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та витягом з реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу (а.с.7).

Від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_6 народилася дочка - ОСОБА_1

У 1992 році ОСОБА_2 та ОСОБА_6 придбали квартиру АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат, загальною площею 80,40 кв.м., жилою площею 42,70 кв.м., шляхом вступу до ЖБК «Хімік-18».

Пай за квартиру був сплачений у повному обсязі 16 лютого 1993 року, що підтверджується довідкою ЖБК (а.с.78).

У подальшому у 2001 році ОСОБА_6 було отримано свідоцтво про право власності на вказану квартиру (а.с.75).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на спадкове майно.

25 червня 2013 року державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом доньці померлої ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.74).

15 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання частково недійсним свідоцтва, скасування рішення про державну реєстрацію та визнання права власності на частину майна. Посилаючись на те, що квартира була придбана ними з ОСОБА_6 під час шлюбу, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 червня 2013 року, видане державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської міської нотаріальної контори Малюгою О.А. на ім'я ОСОБА_1, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексацій ний номер 3411152 від 25 червня 2013 року щодо квартири АДРЕСА_1.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 22 КпШС України, яка діяла на час набуття права власності на квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 15 Закону України «Про власність», що діяв на момент придбання майна, було визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України «Про власність» було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що пай за квартиру АДРЕСА_1, що є предметом спору, виплачувався за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та був виплачений у повному обсязі у 1993 році.

Таким чином, враховуючи, положення КпШС, який діяв на час набуття права власності на квартиру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частку квартири та визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на всю квартиру на ім'я ОСОБА_1

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про внесення ним коштів за спірну квартиру, оскільки пай за квартиру виплачувався за час шлюбу.

Крім того, на час спірних правовідносин, КпШС не ставив статус майна, придбаного за час шлюбу, як спільного сумісного майна подружжя, в залежність від джерела його придбання.

Так, за змістом ст. 24 КпШС роздільним майном визначалося лише майно, яке належало кожному з подружжя до одруження,одержане під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо).

Статтею 22 КпШС презюмувалося набуття майна під час шлюбу у спільну сумісну власність подружжя.

Також, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано відхилив заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності, а доводи скарги в цій частині є безпідставними.

Моментом, з якого слід відраховувати строк позовної давності за позовом ОСОБА_2 є день, коли він дізнався про порушення своїх прав, яким є день видачі державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської міської нотаріальної контори Малюгою О.А. свідоцтва про право на спадщину на всю квартиру - 25 червня 2013 року.

Крім того, як встановлено під час розгляду справи, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали окремо та не спілкувалися, про смерть ОСОБА_6 та видачу свідоцтво про право на спадщину на квартиру на ім'я ОСОБА_1 позивач дізнався лише у жовтні 2014 року.

З позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 15 грудня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль