Справа № 310/7650/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

09 листопада 2016 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Дністрян О.М.,

при секретарі Буюклинській К.О.,

за участю заявника, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення факту народження дитини, заінтересована особа Бердянський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони знаходяться у шлюбі, від якого 23 жовтня 2015 року у них народилася донька у пологовому будинку м. Севастополь АР Крим, на тимчасово окупованій території. Факт народження дитини підтверджується обмінної карткою №03369, довідкою міської лікарні №2 м. Севастополь, довідкою про народження №1230 від 18.11.2015 року, виданою відділом РАЦС Ленінського району м. Севастополя. Вважають, що дані документи оформлені не у відповідності до вимог діючого законодавства України. 01.11. 2016 року вони звернулися до Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про видачу свідоцтва про народження дитини встановленої форми, однак їм було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. У зв'язку з чим просили встановити факт народження 23 жовтня 2015 року дитини жіночої статі у ОСОБА_2 у м. Севастополь АР Крим та записати відомості про батьків.

В судовому засідання заявник ОСОБА_1 доводи заяви підтримав та просив її задовольнити.

Заявниця ОСОБА_2 до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник заінтересованої особи Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявився, надали заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, не заперечували проти задоволення заявлених вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що він є батьком заявника ОСОБА_1, який перебуває у шлюбі з ОСОБА_2. Син з невісткою проживають у м.Севастополь, де 23 жовтня 2015 року у них народилася донька, народжувала невістка у пологовому будинку № 2. Він їздив до дітей, бачив онуку, назвали її ОСОБА_4.

Суд, вислухавши заявника, пояснення свідка, а також вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 21 серпня 2004 року (свідоцтво про шлюб І-ЖС № 115942, видане 21.08.2004р. Відділом РАЦС Бердянського міського управління юстиції).

23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 у пологовому будинку м. Севастополя АР Крим народила дівчинку. Факт народження дитини підтверджується довідкою №999 від 03.11.2016 року міської лікарні №2 м. Севастополя АР Крим, довідкою про народження №1230 від 18.11.2015 року відділу РАЦС Ленінського району м.Севастополя АР Крим, обмінною карткою №03369.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в медичному свідоцтві про народження підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_3.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

У відповідності до п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

01.11.2016 р. заявник ОСОБА_1 звернувся до Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, однак, у реєстрації народження дитини йому було відмовлено у звязку із відсутністю медичного документу, який є підставою для проведення державної реєстрації народження (лист № 268/17.9-06-160 від 01.11.2016р.).

Згідно з положенням п. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду.

Таким чином, суд приходить висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви щодо встановлення факту народження дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 209, 212, 214-215, 256, 257, 294 ЦПК України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», суд

В и р і ш и в :

Заяву задовольнити.

Встановити факт народження дитини жіночої статі ОСОБА_4, яка народилася 23 жовтня 2015 року у місті Севастополь АР Крим Україна, у матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, місце реєстрації Україна, АДРЕСА_1; батько дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, місце реєстрації Україна, АДРЕСА_1.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення у той же строк після отримання його копії.

СуддяОСОБА_5