АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1180/15-ц Номер провадження 22-ц/786/202/16Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
26 січня 2016 року м. Полтава
Суддя судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області Бондаревська С.М. у порядку, визначеному статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України, висловлюю окрему думку у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 Капітал" про визнання кредитного договору частково недійсним, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 Капітал" на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2015 року, і прошу додати її до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2016 року в апеляційному провадженні 22-ц/786/202/16.
Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.
Визнано кредитний договір №GР-6685902 від 18 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та акціонерним товариством "ОСОБА_3 Капітал" недійсним у частині встановлення у п.2.4 комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,35% щомісячно. Вирішено питання про судові витрати.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 26 січня 2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 Капітал" відхилено, заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2015 року залишено без змін.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 18 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та акціонерним товариством "ОСОБА_3 Капітал" укладено кредитний договір №GР-6685902, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 49 092 грн. 13 коп. строком на 48 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9% річних, а також 1,35% від суми кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно.
При цьому судом зазначено, що оскільки відповідно до умов укладеного сторонами кредитного договору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів», згідно положень ч. 5 ст. 11, ст. 18 якого до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Виходячи з аналізу указаних норм, районний суд дійшов висновку, що несправедливим є положення договору про споживчий кредит, який містить умову про зміну у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, і це є підставою для визнання цього положення недійсним.
Колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції, який задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому суд вказав, що нарахування комісії проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним. З цих підстав вважав доведеним той факт, що положення кредитного договору у частині встановлення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 1,35% є несправедливим, що є підставою для визнання його недійсним.
Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
З урахуванням цитованої норми закону, та вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що обслуговування кредитної заборгованості не є тією послугою у визначенні вказаного Закону, за яку може встановлюватися комісія та з цих підстав відхилила апеляційну скаргу відповідача, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.
З таким висновком колегії суддів не погоджуюсь, з огляду на наступне.
Так, згідно положень п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №54113808, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, можливість встановлення оплати за обслуговування кредитної забор-гованості передбачена зазначеними Правилами, а обслуговування кредитної заборгованості не є діями, які банк здійснює на власну користь.
Нормами, викладеними в абзацах 4, 6 ч. 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов"язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.
За змістом ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність, банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
З огляду на вищевикладене, аналіз положень п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог, у їх системному звязку з наведеними нормативними приписами, не дає підстав вважати комісію за обслуговування кредитної заборгованості платою споживача на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
За нормами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
В свою чергу, в пропозиції /оферті/, адресованій до Банку укласти договір про надання споживчого кредиту на умовах, викладених в частині 2 цієї пропозиції, позивач підтвердив, що в день подання до Банку цієї пропозиції, він ознайомлений з останньою чинною редакцією Умов з усіма змінами, які розміщуються Банком на інформаційних стендах у відділеннях Банку та на його офіційному сайті та зобовязвся періодично (не рідше 1 разу на місяць) ознайомлюватися з ними. Також зазначив, що до підписання ним цієї оферти, він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, в тому числі з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань позичальника, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту /а. с. 3, 44, 50-52/.
З наведеного слідує, що позивача, перед укладанням кредитного договору, було в письмовій формі ознайомлено з умовами кредитного договору, про що зазначено в самій Пропозиції /оферті/ укласти договір.
Також безпідставним є твердження позивача про те, що в договорі Банком не вказано, що саме входить до обслуговування кредитної заборгованості та які послуги надаються за вказану комісію, оскільки відповідно до Пропозиції укласти договори /оферти/, підписаної позичальником та банком, комісія за обслуговування кредитної заборгованості є платою за послуги банку, що повязані з: наданням виписок за кредитним рахунком; наданням довідок щодо стану заборгованості по кредитному договору, списання та зарахування коштів за всіма видами рахунків в межах банку; уточненням, поверненням, анулюванням, зміною умов переказів; підтвердження проведених платежів; відправлення повідомлень про уточнення платіжних реквізитів /а. с. 44/.
Отже, в кредитному договорі чітко вказано за які саме послуги банком встановлена зазначена комісія, а тому доводи позивача про те, що кошти у вигляді комісії стягуються банком за дії, які банк здійснює на власну користь, не відповідають фактичним обставинам та суперечать наявним у справі доказам.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.
Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що договір містить такі умови, які узгоджені сторонами та не суперечать наведеним вище вимогам закону.
Оскільки у спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена не за формулою зі змінними величинами, а чітко вказана у процентному значенні, така умова не суперечать положенням ч. 5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».
З урахуванням вищевикладеного, вважаю апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 Капітал" обґрунтованою, а оскаржуване рішення суду першої інстанції ухваленим за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, а тому таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Суддя: С.М.Бондаревська