Провадження №22-ц/784/266/16
Провадження № 22ц/784/266/16 Доповідач - Маляренко І.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Прокопчук Л.М., Темнікової В.І.

За участю секретаря:Богуславської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Центрального району міста Миколаєва, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон

ВСТАНОВИЛА:

28 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька.

На обґрунтування позову зазначала, що перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею.

Вона має намір та бажання поїхати за кордон та взяти з собою дітей. Але відповідач з незрозумілих підстав відмовляється надати їй нотаріально посвідчений дозвіл на їх виїзд за межі України.

Посилаючись на викладене, остаточно уточнивши заявлені вимоги, позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Італійської Республіки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 на період з 02 квітня 2016 року по 10 квітня 2016 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує на те, що суд не врахував інтереси малолітніх дітей та обмежив їх у тимчасовому виїзді за кордон та вільному пересуванні, незважаючи на те, що нею були зазначені правові підстави та надані відповідні докази для надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька..

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов

задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Ст. 313 Цивільного Кодексу України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2005 року. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2012 року шлюб між ними розірвано.

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають двох неповнолітніх дітей: синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на теперішній час проживають з матір'ю.

Звертаючись до суду, позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон без дозволу їх батька, обґрунтовуючи це тим, що він безпідставно відмовляє їй у цьому.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, посилався на те, що відсутні гарантії того, що позивачка разом з дітьми повернеться на Україну, а тому є ґрунтовні підстави вважати, що виїзд дітей до Італії порушить його права та права дітей на спілкування, він буде позбавлений можливості брати участь у їх вихованні.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що будь-яких об'єктивних підстав, пов'язаних з неохідністю фізичного або творчого та духовного розвитку дітей, як на те посилалась позивачка, не має.

Проте з таким висновком суду погодитися в повній мірі не можна.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Статтею 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

За положеннями ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За правилами ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції встановив із наданих позивачкою доказів, що діти проживають разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

Власником квартири є позивачка на підставі Договору дарування від своїх батьків. Зазначена квартира є предметом іпотеки за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_3, які до теперішнього часу не виконані.

Позивачка ОСОБА_2 працює у ТОВ «Марін Дизайн Інжинірінг Миколаїв», має достатній та стабільний дохід.

Діти навчаються у ЗОШ І-ІІІ ступенів № 12, весняні канікули починаються з 04 квітня по 10 квітня 2015 року включно, 2 і 3 квітня є вихідними днями. Діти мають позитивні характеристики, охайні, доглянуті, виявляють інтерес до навчання, вихованням дітей та навчальним процесом цікавляться мати та бабуся дітей, батько школу не відвідує.

Також діти навчаються в Дитячій музичній школі № 8 , ОСОБА_4 - по класу фортепіано, ОСОБА_5 - по класу сольного співу.

05 листопада 2014 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином Італії ОСОБА_6.

ОСОБА_6 надав позивачці доручення на здійснення від його імені дій щодо оформлення права його проживання на території України.

Позивач має намір виїхати разом з дітьми за межі України, а саме, до Італійської Республіки строком з 02 по 10 квітня 2016 року, проте відповідач не дає своєї згоди на їх виїзд за кордон.

20 листопада 2015 року діти отримали Паспорти громадянина України для виїзду за кордон, строком дії до 20.11.2019 року.

Позивачкою складено програму освітньої та розважальної поїздки на вказаний строк, 24 листопада 2015 року заброньовані квитки на авіапереліт та на інтернет-сайті заброньовані готельні номери на 4-и особи у різних містах Італії відповідно до програми подорожі, із зазначенням наявних у готелях засобів зв'язку.

Відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції не заперечував того, що відмовляється від надання згоди на виїзд дітей за кордон, причому до будь-якої країни, пояснюючи, що це буде мати місце до того часу, поки позивачка не змінить ставлення до нього, і не будуть вирішені інші питання, що залишились не врегульованими.

Крім того він вважає, що позивачка має намір залишитись з дітьми у Італійській Республіці, оскільки особисто йому висловлювала таку думку неодноразово.

Будь-яких доказів щодо зазначеного відповідач ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надав.

Проте, як передбачено ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Безпідставним вважає колегія суддів посилання суду першої інстанції на те, що позивачкою не надано доказів на здійснення доручення її теперішнього чоловіка - громадянина Італії ОСОБА_6 щодо здійснення від його імені дій по оформленню права його проживання на території України; щодо відсутності зобов'язання останнього під час усього терміну перебування у Республіці Італія фінансово і матеріально забезпечувати свою дружину і її синів; щодо запрошення до перебування у нього.

Як пояснила позивачка, вона має постійну роботу, стабільний заробіток, який дає їй змогу здійснювати туристичні подорожі з дітьми за власний кошт, поїздку до Італії на період весняних канікул вона хоче здійснити з метою оздоровлення, відпочинку та розширення кругозору дітей, а не з метою виїхати на постійне місце проживання до Італійської Республіки.

Представник третьої особи - служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради пояснила в суді апеляційної інстанції, що аналіз ситуації, що склалась, дає підстави вважати, що позивачка діє саме в інтересах дітей, і її вимоги повинно бути задоволено.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 на те, що ними не подавалось доказів до суду першої інстанції, оскільки є чинне рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29.09.2015 року, яким встановлено, що позивачка ОСОБА_2 має намір виїхати з дітьми на постійне місце проживання до Італійської Республіки, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у зазначеному рішенні суд апеляційної інстанції послався на те, що позивачка не довела в суді відсутність такого наміру.

Таким чином , для якнайкращого забезпечення інтересів дітей та їх потреб в реалізації соціального та духовного розвитку, колегія суддів приходить до висновку про можливість надання дозволу на їх одноразовий тимчасовий виїзд до Італійської Республіки без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 на період весняних канікул: з 02.04.2016 року по 10.04.2016 року включно.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права …

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

? Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303,307, 309, 316 ЦПК України

колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 грудня 2015 року -скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимогиОСОБА_2 задовольнити.

Надати дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди і супроводу батька ОСОБА_3 у період з 02 квітня 2016 року по 10 квітня 2016 року включно до Італійської Республіки.

Рішення набирає чинності негайно, але протягом 20 днів може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: