Справа 206/2874/16-ц
Провадження 2/206/783/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" жовтня 2016 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Портній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про вселення до житлового приміщення,

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа: Самарський РВ в м.Дніпропетровськ ГУ ДМС в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в здійсненні права власності,

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про вселення до житлового приміщення,

в с т а н о в и в :

23 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про вселення до житлового приміщення.

02 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа: Самарський РВ в м. Дніпропетровськ ГУ ДМС в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в здійсненні права власності.

22 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про вселення до житлового приміщення.

Ухвалою від 11 липня 2016 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 206/2874/16-ц, провадження № 2/206/783/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення до житлового приміщення та цивільну справу № 206/3138/16-ц, провадження № 2/206/838/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в особі Самарського відділу ДМС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Ухвалою від 10 серпня 2016 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 206/2874/16-ц, провадження № 2/206/783/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення до житлового приміщення, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в особі Самарського відділу ДМС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та цивільну справу № 206/3549/16-ц, провадження № 2/206/925/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про вселення до житлового приміщення.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 з урахуванням уточнень, обґрунтувала тим, що 24 липня 1993 року, вона та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2014 року шлюб було розірвано. Будучи у шлюбі, вона з відповідачем вселилися у квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Це житлове приміщення на теперішній час належить відповідачу, ОСОБА_2, на підставі договору дарування, укладеного між ним та її колишнім чоловіком - ОСОБА_3. 26 січня 1998 року, вона була зареєстрована у даній квартирі, як дружина відповідача, ОСОБА_5. На сьогоднішній день у квартирі АДРЕСА_1: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1. Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати за цією ж адресою з колишнім чоловіком та сином, приймала участь в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг. Ніяких претензій щодо її проживання у квартирі з боку відповідача не було. Останнім часом відповідач ОСОБА_3 почав зловживати спиртними напоями та будучи у нетверезому стані вчиняв побутові сварки, ображав нецензурними словами, погрожував виписати її з квартири. 24 квітня 2016 року вона, взагалі не змогла потрапити до квартири, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях, у зв'язку з чим вона була вимушена шукати притулку в іншому місці. На сьогодення, вона тимчасово проживає у своєї подруги, але всі її речі навіть особисті залишилися у квартирі, до якої вона не має змоги потрапити. Після того, як відповідач змінив замки на вхідних дверях, вона неодноразово приходила та просила його відчинити, але крім погроз та сварок ніяких дій з боку відповідача вчинено не було. Крім того, відповідач погрожує їх сину зняттям його з реєстрації у разі, якщо він її впустить до квартири. Щоб хоч якось вплинути на відповідача вона зверталась до поліції з відповідною заявою, але безрезультатно, оскільки дане питання вирішується у судовому порядку. Таким чином, ОСОБА_3, фактично позбавив її єдиного житла, тому вона просто вимушена звернутися до суду з проханням вселити та зобов'язати відповідача не перешкоджати у користуванні житлом. При її вселенні й до теперішнього часу, будь-якої угоди щодо користування даним житловим приміщенням, укладено не було. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно ч. 1 ст.402 ЦК за наявності факту проживання особи разом з власником обтяжного сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересі певної особи - члена сім'ї власника житла. Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Сервітут може бути припинений за домовленістю сторін, або у судовому порядку за наявності обставин, які мають істотне значення та передбачені законодавством або випливають з природи сервітутних правовідносин. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Не можна не враховувати приписів ч.6 ст.403 ЦК, які прямо вказують на те, що сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він установлений.

На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким вселити її в квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою. Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на її користь судові витрати (том 2 а.с.38-41).

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що йому на праві власності на підставі договору дарування квартири від 25 травня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, належить на праві власності квартира АДРЕСА_1. Квартира складається з 2-х житлових кімнат площею 29,00кв.м, загальна площа квартири складає 50,9кв.м. Ця квартира належала на праві власності на підставі договору дарування від 29 червня 1998 року відповідачу ОСОБА_3. В квартирі проживають та зареєстровані, крім відповідача ОСОБА_3, його колишня дружина ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_4. Таким чином, право власності ОСОБА_3 на належну йому на праві власності квартиру було припинено і право власності на цю частку зареєстровано за ним. Після укладення договору дарування спірної квартири він повідомив колишнього власника квартири відповідача ОСОБА_3, відповідачку ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 про необхідність їх виселення з належної йому квартири та знятися з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири. Але відповідачі проігнорували його вимогу про виселення зі спірної квартири та зняття з реєстраційного обліку в ній. Так як відповідач ОСОБА_3 не є власником спірної квартири, він втратив право користування жилим приміщенням в ній, тому підлягає виселенню з квартири без надання іншого житлового приміщення.

На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди в здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1. Стягнути з відповідачів на його користь всі судові витрати (т. 2 а.с.2-4).

Свої позовні вимоги ОСОБА_4, з урахуванням уточнень, обґрунтовує тим, що він проживав у спірній квартирі з народження з батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які перебували в шлюбі з 1993 року. Батьки розірвали шлюб за рішенням суду у 2014 року. Він, його мати та батько зареєстровані в квартирі. Відповідач ОСОБА_3 почав зловживати спиртними напоями та у стані алкогольного сп'яніння влаштовував побутові сварки, погрожував виписати його з квартири. 24 квітня 2016 року ОСОБА_3 вигнав з квартири мати ОСОБА_1 і більше не впустив, а після того, як ОСОБА_3 дізнався, що він допомагає матері, шляхом надання їй речей, що залишилися в квартирі, йому також був припинений доступ до квартири. Він звертався до поліції. Таким чином ОСОБА_3 позбавив його єдиного житла. Під час знаходження справи у суді ОСОБА_3 подарував квартиру своєму батьку ОСОБА_2, який також проти його проживання в квартирі.

На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким вселити його в квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою. Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на його користь судові витрати (том 2 а.с.49-52).

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 підтримали свої позовні вимоги та позов ОСОБА_4. В позовних вимогах ОСОБА_2 просили відмовити.

ОСОБА_1 пояснила, що вона після того, як змінили замки в квартиру більше не заходила. Відповідач ОСОБА_3 знав, що вона подала позов до суду, тому через два дні подарував квартиру батьку. Вона, коли прийшла за речами повідомила, що буде подавати позов до суду. Їй з сином більше ніде жити. Представник ОСОБА_6 пояснила, що право користування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не припинило своє існування не залеждно від існування договору дарування. Шляхом зміни замків ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були позбавлені правом користування житловим приміщенням.

ОСОБА_2 підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити, у проти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заперечував у повному обсязі. Зазначив, що вимог до ОСОБА_3 він не має, оскільки останній добровільно знявся з реєстрації у спірній квартирі. ОСОБА_4 не мешкає з дитинства у спірній квартирі. Про позов ОСОБА_1 їм відомо не було, лише коли отримали виклик до суду. ОСОБА_1 йому ніхто, вона колишня дружина сина, який в квартирі не проживає. Він на разі власник квартири і заперечує проти вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Також від ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення, які він обґрунтовує тим, що все зазначене в позовних заявах щодо обґрунтування права на сервітут, не може бути прийнято судом до уваги, так як право на сервітут мають колишні члени сім'ї власника житла. Тобто це було б правомірним, якщо б власником житла був ОСОБА_3. Але так як ОСОБА_3 є колишнім власником житла, то він та члени його сім'ї (колишні члени сім'ї) підлягають виселенню з житла без надання іншого житлового приміщення. В "Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (частина 1)", викладеному в листі Верховного Суду України від 01.07.2013 року, зокрема, викладена позиція стосовно збереження права користування житлом членами сім'ї колишнього власника. Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: №6-10723св08. № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. (справа № 6-57цс11). Така ж позиція викладена в постанові ВСУ по справі №6-158цс 14 від 05.11.2014 року , в якій зазначено, що відповідно до частини першої ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. З припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Практика Верховного Суду України свідчить про те, що його позовні вимоги є законними і обґрунтованими, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 повинно бути відмовлено (том 2 а.с.46-48).

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 підтримали свої позовні вимоги та вимоги ОСОБА_1 у задоволенні вимог ОСОБА_2 просили відмовити. ОСОБА_4 пояснив, що йому ніде жити. Його змусили виселитися з квартири, тепер він знімає собі квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_2, проти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заперечував. Пояснив, що він вже не є власником квартири, в квартирі не проживає та знявся з реєстраційного обліку. Пояснив, що останнім часом у нього з ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки. Вона з сином ОСОБА_4 заважали йому працювати. Одного разу він знайшов у своєму ліжку розбитий градусник і це поставило крапку. Він з батьком ОСОБА_2 спочатку хотіли переписати квартиру на сина ОСОБА_4, але ОСОБА_1 не йшла на розмови. Лише казала, щоб частину квартири оформив на неї. В 2016 році його колишня дружина ОСОБА_1 почала приводити до квартири коханця, хоча була домовленість не водити нікого. Після чого вона почала вивозити речі з квартири, дізнавшись про це він змінив замки. і ключі віддав сину ОСОБА_4 Потім в квартирі жив він з сином ОСОБА_4 та дівчиною сина. Але син почав впускати в квартиру ОСОБА_1, тому він і подарував квартиру батьку і сказав, щоб останній робив з нею, що хоче. Подальше його проживання в квартирі стало неможливим. Змінив замки вдруге, коли ОСОБА_4 почав впускати ОСОБА_1 Комунальні послуги він ділив на трьох. На даний час він не мешкає у квартирі але допомагає батьку сплачувати за комунальні послуги. Вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 втратили право користування квартирою, він вже не є власником, оскільки не може там проживати, а власник квартири не є їх членом сім'ї. Повідомлення про виклик в суд по справі ОСОБА_1 надійшло йому разом з ухвалою про відкриття провадження, тому твердження ОСОБА_1 нічим не підтверджують. Про позов вона йому не казала.

Третя особа за позовом ОСОБА_2 - Самарський РВ в м.Дніпропетровськ ГУ ДМС в Дніпропетровській областів судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причина неявки суду невідома.

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягають з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2014 року шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_1), зареєстрований 24 липня 1993р. Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис № 343) розірвано (том 1 а.с.8-9).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4, 03 січня 1995р.н, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 27 січня 1995р. (том 2 а.с.19).

ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18 липня 1970р. (том 2 а.с.20).

25 травня 2016 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 29 червня 1998 року, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 1-539 (том 1 а.с.16).

Зазначений договір в пункті 7 містить відомості про те, що квартира, зокрема у судовому спорі не перебуває, будь-яких прав у третіх осіб щодо немає.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 травня 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (том 1 а.с.17).

З довідки Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради від 10.05.2016р. № 889 вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (том 1 а.с.7).

З довідки Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради від 30.05.2016р. № 1271 вбачається, що ОСОБА_2 основний квартиронаймач, а також в спірній квартирі зареєстровані колишня невістка ОСОБА_1, син ОСОБА_3, онук ОСОБА_4 (том 2 а.с.8).

З довідки Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради від 21.07.2016р. № 1721 вбачається, що ОСОБА_2 основний квартиронаймач, а також в квартирі зареєстровані колишня невістка ОСОБА_1 та онук ОСОБА_4 (том 2 а.с.21).

Відповідно до розписки ОСОБА_4 від 15.06.2016 року, останній в присутності свідків сусідів забрав з квартири № № АДРЕСА_1 свої особисті речі (том 2 а.с.24).

Також встановлено, що між сторонами виникли неприязні стосунки, що підтверджується оглянутим в судовому засіданні матеріалом ДЄО та повідомленнями сторін до відділу поліції (том 2 а.с.31, 59).

Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного.

У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тощо.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

В силу ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав».

У відповідності до ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном.

Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, наділений правом володіння, користування та розпорядження нею.

Дійсно у відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проте ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не є членом сім'ї власника ОСОБА_2 Вони були членами сім'ї ОСОБА_3, який не є вже власником спірної квартири, знявся з реєстраційного обліку і не проживає в ній.

Крім того, колишній власник ОСОБА_3 вже з 2014 року не є членом сім'ї ОСОБА_1, вони не вели спільне господарство, шлюб було розірвано.

Також судом встановлено, що і ОСОБА_1 та ОСОБА_4 забрали речі і не проживають в спірній квартирі.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилаються на сервітут, проте з такими доводами суд погодитися не може.

Відповідно до пункту 2 статті 395 Цивільного Кодексу України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Згідно ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

За приписами статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном.

Необхідність встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

Тобто законодавством визначено, що право на встановлення сервітуту виникає лише у власника майна.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Також в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 про те, що її колишній чоловік відповідач ОСОБА_3 подарував будинок, оскільки вона подала позов в суд про вселення, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях і нічим не підтверджені.

Так, судом встановлено, що позов до суду ОСОБА_1 подала 23 травня 2016 року, договір дарування було укладено 25 травня 2016 року, ухвалу про відкриття провадження разом з додатками ОСОБА_3 отримав лише 09 червня 2016 року, про що свідчить його підпис в поштовому повідомленні про вручення (том 1 а.с.14)

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, а позов ОСОБА_4 та ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-61, 88, 130, 208, 209, 212 -215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в здійсненні права власності, визнати ОСОБА_1, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_1, ОСОБА_4 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., по 275 грн. 60 коп. з кожного.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної силии після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков