АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/438/15-ц 22-ц/774/2045/К/16
Справа № 171/438/15-ц Головуючий у першій
Провадження № 22-ц/774/2045/К/16 інстанції ОСОБА_1
Категорія - 53 (ІV) Доповідач Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар: Гладиш К.І.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лілія» про зобовязання видати довідку про заробітну плату,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лілія» (надалі- ТОВ «Лілія») про зобовязання видати довідку про заробітну плату, посилаючись на те, що з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року вона працювала у відповідача на посаді секретаря-машиністки. У звязку з встановленням у 2010 році 3-ї групи інвалідності, вона 12 серпня 2010 року зверталась до відповідача із заявою про надання довідки щодо нарахування заробітної плати. Через втрату документів ТОВ «Лілія» не могло видати вказану довідку, проте видало довідку, згідно якої вона нібито працювала в ТОВ «Оріон-ЛТД», що не відповідає дійсності.

Оскільки 11.01.2015 року їй виповнилося 57 років й відповідно до ст. 5 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» вона має право на призначення та отримання пенсії за віком, однак в цьому їй перешкоджає відсутність довідки з підприємства про розмір отримуваної заробітної плати, у звязку з чим просила суд зобовязати ТОВ «Лілія» видати їй довідку про заробітну плату за час її роботи, яка б відповідала вимогам п.п. 1 п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 липня 2006 року № 919 зі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 166 від 29 лютого 2012 року.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Зобовязано ТОВ «Лілія» видати ОСОБА_2 офіційну довідку про розмір її заробітної плати за період з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року із зазначенням у довідці розмірів помісячної заробітної плати виходячи з річної заробітної плати шляхом її поділу на 12 місяців.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вважає, що суд, ухвалюючи рішення, не врахував, що вона звернулась до суду у звязку із тим, що відповідач повністю втратив документи про нарахування та виплату їй заробітної плати за період її роботи на підприємстві, а тому повинен був видати довідку саме з посиланням на Постанову КМУ № 919 від 05.07.2006 року зі змінами, внесеними Постановою КМУ № 166 від 29.02.2012 року «Про затвердження Порядку визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії у разі втрати документів про її нарахування та виплату». Вважає, що без посилання в довідці на 2014 рік, вона не зможе призначити собі пенсію у 2015 році, а керівництво відповідача їй у видачі довідки відмовляє.

Відповідач ТОВ «Лілія» заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити й залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Лілія» про зобовязання видати довідку про заробітну плату (а.с. 82-83).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року скасовано й справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 113-114).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог і заперечень на неї та з урахуванням ч.3 ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року працювала на посаді секретаря-машиністки ТОВ «Лілія».

У відповідь на заяву ОСОБА_2 про видачу їй довідки про заробітну плату за час її роботи на підприємстві відповідача, її було повідомлено про неможливість видачі такої довідки через повну втрату первинних документів під час реорганізації підприємства, що підтверджується відповіддю на лист від 15.11.2010 року (а.с. 6).

15 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Управління Пенсійного фонду в Апостолівському районі Дніпропетровської області з заявою про переведення її з пенсії по інвалідності на пенсію за віком. (а.с. 13).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст. 49 КЗпП України та виходячи з встановленого законодавством обовязку відповідача видати позивачу довідку про заробітну плату, не зважаючи на повну втрату первинних документів під час реорганізації підприємства, дійшов висновку про обовязок відповідача надати довідку про розмір заробітної плати ОСОБА_2 за період з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року із зазначенням у довідці розмірів помісячної заробітної плати виходячи з річної заробітної плати шляхом її поділу на 12 місяців.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 49 КЗпП України покладається обовязок на власника, або уповноважений ним орган видати працівнику на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи та розміру заробітної плати.

За правилами ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV в редакції на час звернення позивача про зміну виду пенсії заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 1 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв.

Механізм визначення заробітної плати (доходу) для призначення пенсії застрахованої особи, страховий стаж якої починаючи з 1 липня 2000 року становить менш як 60 місяців, за основним місцем роботи за період страхового стажу до 1 липня 2000 року за умови відсутності заробітної плати (доходу) за будь-які інші 60 календарних місяців страхового стажу підряд незалежно від перерв до 1 липня 2000 року у разі втрати первинних документів про нарахування та виплату підприємствами, установами, організаціями заробітної плати (доходу) у зв'язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або з інших незалежних від застрахованої особи обставин встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2006 року № 919, якою затверджений Порядок визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії у разі втрати документів про її нарахування та виплату зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2012 року № 166.

Відповідно до абзацу 3 підпункту 1 п. 3 вказаної постанови у випадку повної втрати первинних документів про нарахування та виплату підприємствами, установами, організаціями заробітної плати (доходу) за відповідний період заробітна плата визначається за відповідною професією (посадою) на зазначеному підприємстві, в установі, організації за календарний рік, що передує року, з якого призначається пенсія.

З матеріалів справи вбачається, що факт роботи позивача на посаді секретаря-машиністки ТОВ «Лілія» у період часу з 01.02.1993 року по 03.11.1997 року відповідачем не заперечується.

Згідно з довідкою відповідача від 26.01.2011 року та акту втрати документів за період 1991-1999 рр. від 25.01.2000 року, особові рахунки ТОВ «Лілія» були втрачені по причині зміні місця находження товариства у звязку з його реорганізацією, що унеможливлює надання позивачу довідки про заробітну плату за період з 01.02.1993 року по 03.11.1997 року (а.с.4,5).

Вказані обставини також встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.11.2012 року (а.с. 62), за яким зобовязано ТОВ «Лілія» видати ОСОБА_3 довідку про нарахування заробітної плати за час її роботи з 01.02.1993 року по 03.11.1997 року на посаді секретаря-друкарки, які в силу ч.3 ст.61 ЦПК України мають преюдиційне значення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на порушення її прав відповідачем щодо створення перешкод для призначення пенсії за віком, який видав їй довідку, що не відповідає положенням п.п. 1 п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 липня 2006 року № 919 зі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 166 від 29 лютого 2012 року. У звязку з чим позивач просила суд захистити порушені її права у спосіб зобовязання відповідача видати довідку, яка б відповідала вимогам зазначеної постанови.

Вирішуючи спір та зобовязуючи ТОВ «Лілія» видати ОСОБА_2 офіційну довідку про розмір її заробітної плати за період з 01 лютого 1993 року по 03 листопада 1997 року із зазначенням у довідці розмірів помісячної заробітної плати виходячи з річної заробітної плати шляхом її поділу на 12 місяців, суд першої інстанції виходив з визнання позову відповідачем й виключно з його обовязку, передбаченого ст. 49 КЗпП України видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначення спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, та того, що відповідач таку довідку відмовляється надати.

Разом з тим, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 214 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до їх врегулювання, не встановив обставин справи й чи мало місце порушення прав позивача відповідачем, який на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.11.2012 року, видав ОСОБА_2 таку довідка за вих. № 05/06-14 від 18.06.2014 року (а.с. 63, 64).

Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Аналогічне розяснення міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному суді» №12 від 24жовтня 2008 року, суд апеляційної інстанції, у разі встановлення при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПК та провести перевірку справи в повному обсязі.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Аналіз наведених норм закону вказує на те, що особа має право на захист свого порушеного права лише у випадку реального його порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У відповідності до вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, ОСОБА_2І . звертаючись 20.02.2015 року в суд, як підставу позову зазначає те, що оскільки пенсія за віком їй буде призначена у 2-15 році, то на її думку, довідка повинна бути видана відповідачем за 2014 рік.

Проте. Колегія суддів не може з цим погодитися, та вважає її посилання припущенням без доведення фактичних обставин.

При розгляді справи як в суді І інстанції, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не довела суду порушення відповідачем її прав.

Так, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення позивача після ухвалення судового рішення 29.11.2012 року, яким зобовязано відповідача видати відповідну довідку про заробітну плату, за вирішенням питання щодо видачі нової довідки.

Довідка. Що міститься в матеріалах справи ( а.с.5),яка датована 26.01.2011 року та відповідь від 15.11.2010 року ( а.с.6) видавались до ухвалення рішення у 2012 році за аналогічним позовом ОСОБА_2, а на виконання зазначеного рішення видана довідка ( а.с.21), яка не визнана незаконною.

Сам по собі факт надання відповідачем довідки, яка, на думку позивача, не відповідає положенням Порядку визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії у разі втрати документів про її нарахування та виплату та заважає їй у призначенні пенсії за віком, не може бути підставою вважати, що її права порушені, оскільки матеріали справи не містять доказів, що позивач зверталася до відповідача з проханням видати саме таку довідку й що відповідач в цьому їй відмовив.

Не надано таких доказів позивачем й суду апеляційної інстанції.

Не містять матеріали справи й доказів в підтвердження того, що Управління Пенсійного фонду в Апостолівському районі Дніпропетровської області відмовило ОСОБА_2 в переведенні її на пенсію за віком з пенсії по інвалідності на підставі поданої неї заяви від 15.12.2014 року з причин відсутності в неї довідки про отримувану заробітну плату за період з 01.02.1993 року по 03.11.1997 року (а.с. 13). Позивачем не надано рішення Управління Пенсійного фонду в Апостолівському районі Дніпропетровської області у відповідь на її звернення 15.12.2014 року.

Натомість матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку Управління Пенсійного фонду в Апостолівському районі Дніпропетровської області з 20.12.2010 року й отримує пенсію як інвалід третьої групи (а.с. 7), яка призначена їй з урахуванням заробітної плати за період з 01.01.1985 року по 31.12.1989 року та з 01.07.2000 року по 08.12.2009 року, що підтверджується листом від 05.06.2012 року за № 1457/05-38 (а.с. 60).

Також під час перевірки правильності та законності ухваленого у справі рішення, колегія суддів враховує й доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 стосовно задоволення її вимог судом першої інстанції в іншій спосіб, який нею не заявлявся.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з наведеного, а також з положень ч.1 ст. 11 ЦПК України, враховуючи те, що позивач не довела в законом встановленому порядку наявності підстав для захисту її порушених прав судом в обраний нею спосіб, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про порушення її прав та здійснив їх захист у спосіб за межами позовних вимог ОСОБА_2

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених нею позовних вимог.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України та п.п. 2, п.п. 8 п.1 ч.2, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції станом на день подання позовної заяви та апеляційної скарги, стягненню з ОСОБА_2 на користь держави підлягає судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 243,60 грн. (1218 грн. х 0,2) та 121,80 грн.(243,60 х 50%) за подання апеляційної скарги, всього на загальну суму 365,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, п.1, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лілія» про зобовязання видати довідку про заробітну плату відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 365,40 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_4