У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., МазурЛ.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 6 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 28 листопада 2013 року між нею та публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») було укладено договір банківського вкладу № НОМЕР_1 на загальну суму 173 700 грн строком до 28 травня 2014 року з нарахуванням відсотків у розмірі 17% річних. У день підписання договору 28 листопада 2013 року нею було внесено у касу банку на відповідний рахунок № НОМЕР_2 кошти у сумі 115 000 грн., 13 грудня 2013 року - 33 800 грн., 14 січня 2014 року - 24 900 грн. Відповідно до п. 2 вказаного договору нарахування відсотків починається з дня, наступного за днем надходження коштів і проводиться за кожний календарний день. Таким чином за час розміщення нею грошових коштів було нараховано відсотки на загальну суму 23 893 грн.

Згідно із п. 4 договору, дія договору припиняється виплатою всієї суми вкладу разом з відсотками, що були нараховані на даний вклад відповідно до договору. Якщо закінчення строку вкладу приходиться на вихідний день, то виплата суми вкладу проводиться в перший робочий день тижня.

Депозитний рахунок було відкрито на території Автономної Республіки Крим, яка є окупованою територією, і у зв'язку з закінченням строку дії вказаного договору, кошти їй повернуті не були.

Звернувшись до відповідача з цього приводу їй було роз'яснено, що її рахунок заблоковано та вона не може отримати свої кошти до моменту його розблокування.

Уточнивши позовні вимоги позивач ОСОБА_4 просила стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором № НОМЕР_1 від 28 листопада 2013 року у сумі 173 700 грн основного боргу, 42 662 грн 83 коп. - заборгованості за нарахованими відсотками, 5 510 грн 81 коп. - 3% річних, 105 783 грн 30 коп. - інфляційні втрати, 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути 347 656 грн 94 коп.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 6 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25 листопада 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто на її користь з ПАТ КБ «Приватбанк» 173 700 грн заборгованості з основного боргу, 42 662 грн 83 коп. заборгованості за нарахованими відсотками, 5 510 грн 81 коп. 3% річних, 105 783 грн 30 коп. інфляційних втрат, а всього 327 656 грн 94 коп. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена, як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, правлінням Національного банку України прийнято постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова).

Відповідно до п. 5 вказаної вище Постанови, банки, у тому числі й ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про те, що тимчасова окупація Автономної Республіки Крим, де було укладено договір № НОМЕР_1 від 28 листопада 2013 року не може бути підставою для невиконання визначених договором зобов'язань ПАТ КБ «Приватбанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване на території України, у м. Дніпропетровську. За таких обставин суди обґрунтовано вважали, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення основної суми боргу, заборгованості за нарахованими відсотками, 3% річних та інфляційними втратами.

Такий висновок судів відповідає вказаним вище вимогам закону та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 29 жовтня 2014 року, у справі № 6-118цс14.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити, рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 6 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук
Л.М. Мазур В.А. Нагорняк

Колегія суддів: