АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження № 22-ц/791/989/16 Доповідач: Вербицька Л.І.

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Вербицької Л.І.

суддів: Капітан І.А.

ОСОБА_1,

секретар Сікора О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 25 грудня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

У Х В А Л И Л А:

В листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ОСОБА_4) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № НЕНЗGК НОМЕР_1 від 11.02.2008 року в загальній сумі 97090,71 доларів США, що еквівалентно 2307846 грн.27 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 19318,09 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 17762,84 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 555,69 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань з договором у сумі 54820,71 доларів США, штрафу (фіксована частина) у сумі 10,52 доларів США та штрафу (процентна складова) у сумі 4622,87 доларів США, посилаючись на невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобовязань за вказаним кредитним договором та поручительством відповідача ОСОБА_3 перед банком по зобовязанням ОСОБА_2, які випливають з кредитного договору.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 24 грудня 2015 року позов задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Банку 37636,62 доларів США, що еквівалентно 894622 грн.46 коп. в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором № НЕНЗGК НОМЕР_1 від 11.02.2008 року та пеня у розмірі 459190 грн.00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Банку по 10153 грн.60 коп. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду і ухвалити нове посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального закону, а також просять застосувати строк позовної давності до заявлених Банком вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що скарга Банку підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідачів підлягає задоволенню.

Ухвалюючи заочне рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими і відповідачі мають нести солідарну відповідальність як боржник та поручитель за кредитним договором від 11.02.2008 року. При цьому, визначаючи розмір заборгованості, суд зменшив розмір пені та штрафу у звязку з значним перевищенням цих нарахувань до розміру збитків, а тому позов задовольнив частково.

Однак, з такими висновками суду погодитися не можна оскільки до них суд дійшов в порушення норм матеріального і процесуального права, що згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 11.02.2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 26100,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 11.02.2028 року. Цієї ж дати між Банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки згідно якого остання зобовязалася відповідати за зобовязання ОСОБА_2, які виникають з умов кредитного договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 06.07.2009 року задоволено позов Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3. Постановлено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НЕНЗGК НОМЕР_1 від 11.02.2008 року, в розмірі 21906,45 доларів США звернути стягнення на будинок загальною площею 29,1 кв.м. та земельну ділянку, які розташовані за адресою: Херсонська область, м.Херсон, смт. Антонівка, провулок Космонавтів будинок 7, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладенням договору купівлі-продажу від свого імені, на підставі іпотечного договору № НЕНЗGК НОМЕР_1 від 11.02.2008 року.

Виселити ОСОБА_3, яка зареєстрована і проживає у будинку, розташованій за адресою: Херсонська область, м.Херсон, смт. Антонівка, провулок Космонавтів будинок 7, зі зняттям з реєстраційного обліку у відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м.Херсон, смт.Антонівка.

Згідно ч.3ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що згідно наданих суду розрахунків станом на 12.03.2009 року ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договором в розмірі 21906,45 доларів США з яких вбачається, що ця сума визначена згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якою керувався суд при вирішенні спору і складає загальну суму заборгованості за договором, а не на час вирішення цього спору.

Крім того, цим рішенням суду звернуто стягнення на будинок на підставі договору іпотеки укладеного 11.02.2008 року за яким ОСОБА_3 надала Банку в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок.

Таким чином, звернувши стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості розмір якої було визначено в порядку дострокового погашення, ОСОБА_4 фактично змінив строк виконання основного зобовязання, який за кредитним договором мав закінчуватися 11.02.2028 року.

Відповідно до п.12 договору поруки порука припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Частиною 4 ст.559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

ОСОБА_4 змінив строк виконання основного зобовязання, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 06.07.2009 року, пятирічний строк предявлення вимоги до поручителя спливає у липні 2014 року і з цього часу поруку слід вважати припиненою. Банк звернувся до суду з вимогою до поручителя у листопаді 2015 року.

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що згідно п.16 договору поруки поручитель зобовязався відповідати за виконання боржником зобовязань по поверненню кредиту, в тому числі, сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 12 відсотків за місяць (а.с.20).

Натомість, з наданих Банком розрахунків вбачається, що з жовтня 2008 року ОСОБА_4 збільшив відсоткову ставку за користування кредитом до 15,12000 відсотків.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

ОСОБА_4 Банком згідно вимог передбачених ст.60 ЦПК України не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин щодо надання поручителем ОСОБА_3 згоди на збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом поруку слід вважати припиненою з жовтня 2008 року.

ОСОБА_4 на час предявлення вимоги до поручителя (10.08.2015 року а.с.8,9) обовязки ОСОБА_3 за договором поруки були припинені з двох вищезазначених підстав стягнення з неї у солідарному порядку з боржником заборгованості за кредитним договором є безпідставним, а тому позовні вимоги Банку у цій частині є необґрунтованими.

Крім того, згідно п.5.5. кредитного договору термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Як вже зазначалося, зверненням стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 змінив строк виконання основного зобовязання.

При цьому, маючи право за наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки також на дострокове стягнення кредитної заборгованості, ОСОБА_4 звернувся з такими вимогами до боржника після спливу передбаченого договором пятирічного строку.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено ст.257 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

У спірних правовідносинах за умовами кредитного договору сторони встановили строк позовної давності тривалістю у пять років.

ОСОБА_4 згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а строк виконання основного зобовязання Банком було змінено, пятирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами до боржника слід відраховувати з липня 2009 року набрання рішення суду чинності, яким встановлено факт зміни Банком строку виконання основного зобовязання. Таким чином, звернувшись до суду з вимогою у листопаді 2015 року ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності, що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності судом апеляційної інстанції не встановлено. Навпаки, тривале не звернення з вимогою до боржника призвело до нарахування Банком заборгованості станом на 18.11.2015 року у розмірі 97090,71 доларів США. При цьому, боржник отримав 11.02.2008 року кредит в сумі 26100,00 доларів США; на час звернення стягнення не предмет іпотеки 26.07.2009 року заборгованість складала 21906,45 доларів США, що свідчить про часткове погашення кредиту. Крім того, предмет іпотеки було реалізовано Банком і 25.06.2014 року від реалізації отримано 4456,75 доларів США, які були розподілені на пеню 1938,45 доларів США; витрати на реалізацію 845,27 доларів США і знов на пеню 1673,03 доларів США. Ці обставини були встановлені судом апеляційної інстанції і підтверджуються наданими представником Банку довідками, виписками з рахунку, копіями меморіального ордеру. Зазначені докази були досліджені судом апеляційної інстанції у порядку визначеному ч.2 ст.303 ЦПК України оскільки їх неподання до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами про що свідчить вирішення судом спору у заочному порядку і за відсутності позивача. Слід також зазначити, що позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог взагалі не зазначав про наявність договору іпотеки, рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 06.07.2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізацію Банком житлового будинку у 2014 році і порядок розподілу отриманих коштів.

Зазначене свідчить про те, що в порушення ч.2 ст.27 ЦПК України Банком до початку розгляду справи по суті не були подані суду усі наявні у нього докази для підтвердження заявлених позовних вимог. ОСОБА_4 за заявою Банку справа розглянута судом за відсутності позивача, то зазначені докази не були подані і під час вирішення судом спору. Таким чином, позивачем не дотримано вимог передбачених ч.3 ст.27 УПК України, яка встановлює, що особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Щодо застосування судом апеляційної інстанції наслідків пропуску позивачем строку позовної давності до позовних вимог заявлених до боржника ОСОБА_2

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Судом першої інстанції спір вирішено у заочному порядку за відсутності позивача і відповідачів.

У поданій представником ОСОБА_2 до суду першої інстанції заяві про перегляд заочного рішення зазначено про наявність рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 06.07.2009 року, про ненаправлення боржнику звіту про розподіл отриманих від реалізації предмету іпотеки коштів, а також про сплив позовної давності щодо вимог до боржника.

Не зясувавши поважність причини неявки в судове засідання відповідачів та їх представників (а.с.68), не звернувши увагу на зазначені у заяві докази, які не були надані позивачем, але мають істотне значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалою від 08.02.2016 року заяву про перегляд заочного рішення залишив без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито 11.12.2015 року (а.с.32) і справа була призначена до розгляду на 24.12.2015 року на 11-45 годин. Згідно повідомлення ОСОБА_2О, отримав копії матеріалів позову 19.12.2015року (вихідний день). За змістом повідомлення відповідачу було направлено судове повідомлення у вигляді судової повістки-повідомлення в порядку ч.2 ст.74 ЦПК України (а.с.33).

Відповідно до вимог ч.4 ст.74 ЦПК України судова повістка-повідомлення має бути вручена завчасно. ОСОБА_4 повістка-повідомлення була вручена ОСОБА_2 за три робочих дні до дати судового засідання (24.12.2015 року) не можна вважати, що таке вручення є завчасним в розумінні ч.4 ст.74 ЦПК України.

Крім того, відповідачу ОСОБА_5 матеріали позову, а також повістка-повідомлення не було вручено оскільки повернуті суду з відміткою «закінчився строк зберігання», що не є належним повідомленням про час та місце судового засідання відповідно до визначеного порядку ст.74-76 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення з недотриманням порядку заочного розгляду справи.

Внаслідок допущених судом першої інстанції порушень, відповідачів було позбавлено можливості реалізувати свої права передбачені ст.ст.27, 31 ЦПК України, зокрема й щодо звернення з заявою про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

ОСОБА_4 заява про застосування строків позовної давності окрім зазначення про це у заяві про перегляд заочного рішення, була також подана і при розгляді справи судом апеляційної інстанції, виходячи з положень цивільно-процесуального закону щодо завдання цивільного судочинства та ст.ст.1, 4, 10, 27, 31, 57-61 ЦПК України колегія суддів вважає, що заява може бути прийнята судом апеляційної інстанції оскільки виходячи з повноважень суду апеляційної інстанції іншим процесуальним шляхом поновити порушені права відповідача ОСОБА_2О, неможливо.

Апеляційна скарга Банку підлягає задоволенню частково оскільки рішення суду, ухвалене в порушення вимог матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню в повному обсязі, але доводи скарги щодо задоволення позову в частині відмови колегія суддів до уваги не приймає, як такі, що не обґрунтовані вимогами закону і не відповідають фактичним обставинам справи, які були встановлені судом апеляційної інстанції.

Рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим за вищезазначених підстав, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову до ОСОБА_3 слід відмовити за необґрунтованістю, оскільки порука є припиненою, у задоволенні позову до ОСОБА_2 слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.88, 303,307, 309 ЦПК України, ст.ст.256, 261, 267, 559, 1050 ЦК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду від 24 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 за пропуском строку позовної давності.

Відмовити у задоволенні позову Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 за необґрунтованістю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 14891,93 грн.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий ( підпис)

Судді (підпис) (підпис)

З оригіналом згідно:

Копія ухвали оформлена 29 серпня 2016 року.

Ухвала набрала законної сили 17 серпня 2016 року.

Суддя: Л.І. Вербицька

ОСОБА_6Сікора