АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5212/16 Справа № 185/5235/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бабій С. О. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Дніпро

01 листопада 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Петешенкової М.Ю., Повєткіна В.В.

при секретарі - Григор'євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (штрафу)

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника відповідача ОСОБА_3

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

05 травня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (штрафу), яким просить стягнути із відповідача на свою користь штраф в розмірі 33 420 000, 00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (штрафу)- задоволенні.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 штраф в розмірі 33 420 000, 00 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат по справі (том 2 а.с.41-45).

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити через непідвідомчість даного спору загальним судам або ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права (том 2 а.с.78-88).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задоволено частково. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2015 року - скасовано. Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (штрафу) - закрито (том 2 а.с. 128-132).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року, касаційну скаргу ОСОБА_2, задоволено. Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с.174-176).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судом 1 інстанції встановлено, що між ОСОБА_3 (ім'я та по батькові з «ОСОБА_3» змінено на «ОСОБА_3») та ОСОБА_2 28 серпня 2000 р. було укладено угоду.

З угоди вбачається, що ОСОБА_3 керуючи за довіреністю та/або здійснюючи контроль у будь-якій іншій формі над простими іменними акціями - ВАТ «КЗТВ» оформленими станом на 10.05.2000 року та які значаться в реєстрі власників простих іменних акцій, що належали громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ВАТ «Хімекс» ТОВ «ВІС Лтд.», «VІС Еstаblishmепt», усього контролювала 59 987 акціями.

У свою чергою, відповідач ОСОБА_2 керуючи за довіреністю та/або здійснюючи контроль у будь-якій іншій формі над простими іменними акціями - ВАТ «КЗТВ» оформленими станом на 10.05.2000 року та які значаться в реєстрі власників простих іменних акцій, що належали йому особисто, а також громадянам: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ТОВ «СП Хімопол», «Сагbоnіс Тгаdе Соmраnу Еstаblishmепt», усього контролював 59 945 акцій.

Відповідно до умов вказаної угоди, сторони домовилися спільно діяти для досягнення спільних цілей, прийняли на себе взаємні зобов'язання та встановили відповідальність за їх невиконання.

Як вбачається з тексту угоди, її предметом було те, що сторони констатували катастрофічність фінансово-економічного становища ВАТ «КЗТВ» та дійшли домовленості діяти спільно для досягнення трьох загальних цілей: 1. Зміни складу органів управління ВАТ «КЗТВ»; 2. Фінансового оздоровлення ВАТ «КЗТВ», підвищення ефективності його господарської діяльності; 3. Підвищення інвестиційної привабливості ВАТ «КЗТВ» для сторонніх інвесторів, можливого продажу сторонами спірної угоди акцій ВАТ «КЗТВ» за узгодженою між ними ціною.

Пунктом 4.3. угоди від 28.08.2000 встановлено, що сторони встановлюють взаємний обов'язок не відчужувати у будь-якій формі акції ВАТ «КЗТВ» та не передавати їх в управління третім особам без попереднього погодження з іншою стороною.

Згідно з п. 4.4. угоди від 28.08.2000, сторони встановили, що пакети акцій або їх частини, які у будь-якій формі контролюються сторонами, можуть бути відчужені будь-яким способом лише після попереднього письмового схвалення таких дій іншою стороною.

Згідно п. 6.2. угоди від 28.08.2000 року, у випадку порушення будь-якою із Сторін умов цієї угоди винна сторона сплатить іншій стороні даної угоди за першою вимогою, але у будь-якому випадку не пізніше одного календарного місяця з дати виявлення порушення, штраф, еквівалентний 1 500 000 (одному мільйону п'ятистам тисячам доларів США).

18 лютого 2008 року між відповідачем ОСОБА_3 як продавцем та Компанією Танней Лімітед, як покупцем, було укладено договір купівлі - продажу цінних паперів, укладеним відповідач здійснив відчуження (продав) прості іменні акції Відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» у кількості 279 545 штук (а.с.36-40, том 1). У матеріалах справи відсутні докази того, що укладення вказаного договору було здійснено відповідачем за погодженням або згодою позивача, тобто відповідачем було порушено умови п. 4.3.- 4.4. розділу 4 угоди від 28.08.2000 р. щодо зобов'язання не відчужувати у будь-якій формі акції ВАТ «КЗТВ» без попереднього погодження з іншою стороною та щодо відчуження відповідних цінних паперів лише після попереднього письмового схвалення таких дій іншою стороною.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1інстанції виходив із того, що відповідачем було порушено умови угоди від 28 серпня 2000 року, підстав застосування позовної давності та визнання угоди нікчемною немає, а тому позовні вимоги про стягнення неустойки (штрафу) у розмірі встановленому договору підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів в повній мірі не погоджується з висновками суду 1 інстанції, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами 28.08.2000 р. була підписана угода, зі змісту якої вбачається, що між її сторонами виникли взаємні цивільні обов'язки по вчиненню певних дій, а саме контроль за акціями, самими власниками акцій, що не суперечило ЗУ «Про власність», який діяв на момент укладання угоди, і відповідно до ст. 4 якого, власникові надано право на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном та вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не обмежує дієздатність сторін угоди.

Враховуючи, що угода між сторонами у справі була підписана 28.08.2000 році, правовідносини, що виникли між сторонами підлягають врегулюванню Цивільним кодексом Української РСР, в редакції 1963 року з відповідними змінами та доповненнями.

Згідно зі ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. За ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Статтею 153 ЦК УРСР, передбачено, що договір вважається укладеним, коли сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Отже, доводи апелянта про те, що угода від 28.08.2000 р. є неукладеною або вказаний правочин є нікчемним, є необґрунтованими, оскільки сторонами угоди у письмовій формі було визначено всі її істотні умови.

Враховуючи зміст угоди від 28 серпня 2000 р., колегія вважає, що сторони, скориставшись своїми права, передбаченими ст.. 4 ЦК УРСР та ЗУ «Про власність», та врахувавши свободу цивільно-правового договору, уклали спірну угоду, яка між сторонами, як акціонерами, укладена з ціллю взаємних зобов'язань, пов'язаних з володінням акціями та діяльністю органів управління ВАТ «КЗТВ», що було фінансовим оздоровленням товариства і не є господарською діяльністю.

Зазначене узгоджується зі змістом Ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2016 року і спростовує доводи апеляційної скарги в частині щодо необхідності закриття провадження по справі.

Так, по даній справі встановлено, що 28 серпня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено угоду, за умовами якої вони домовились спільно діяти для досягнення спільних цілей, прийняли на себе взаємні зобов'язання та встановили відповідальність за їх невиконання. У 2007 році ОСОБА_3 змінила своє ім'я та по батькові з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання недійсною письмову угоду від 28 серпня 2000 року, укладеної між нею та відповідачем - ОСОБА_2, в якому зазначено, що спірна угода не є договором про сумісну діяльність, в розумінні ст.. 430 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Виходячи з аналізу змісту ст. 167 ГК України й Закону України від 15 грудня 2006 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних спорів», на підставі якого внесено зміни до ст. 167 ГК України, справи, що виникають з корпоративних відносин - це, по-перше, спори між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), по-друге, спори між учасниками (засновниками, акціонерами) господарського товариства, що пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства та ґрунтуються на корпоративних правах, тобто на правах і правомочностях особи, передбачених законом і статутними документами, у зв'язку з наявністю у цієї особи частини в статутному фонді (майні) господарського товариства.

Отже, ознаками корпоративних прав є те, що суб'єктом цих прав є особа, яка має частку в статутному фонді (майні) товариства та набула правомочностей, передбачених законом та статутом товариства (організаційних та майнових).

Відповідно до п. п. 4.2.- 4.4. розділу 4 угоди, сторони зобов'язались на протязі всього строку дії даної угоди негайно повідомляти одна одну про надходження на їх адресу пропозицій про придбання акцій відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю»

(ВАТ «КЗТВ») або про інвестування в ВАТ «КЗТВ»; зобов'язались не проводити відчуження в будь - якій формі акції ВАТ КЗТВ», а також не передавати їх в управління третім особам без попереднього погодження з іншою стороною угоди; встановили, що акції, які знаходяться в їх управлінні та / або під їх контролем, можуть бути відчужені будь - яким способом тільки після попереднього письмового погодження таких дій іншою стороною даної угоди.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Цією нормою визначено вичерпне коло суб'єктів корпоративних відносин у спорах, які підвідомчі господарським судам, і ця норма розширеному тлумаченню не підлягає.

Частиною 1 ст. 79 ГК України встановлено, що господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку. У випадках, передбачених цим Кодексом, господарське товариство може діяти у складі одного учасника.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживчу кооперацію» споживча кооперація в Україні - це добровільне об'єднання громадян для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального стану. Вона здійснює торговельну, заготівельну, виробничу та іншу діяльність, не заборонену чинним законодавством України, сприяє соціальному і культурному розвитку села, народних промислів і ремесел, бере участь у міжнародному кооперативному русі.

Не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства справи, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності інших суб'єктів господарювання, які не є господарськими товариствами (кооперативи, приватні, колективні підприємства тощо), якщо стороною у справі є фізична особа. При цьому норма п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України в силу її імперативного характеру не підлягає застосуванню за аналогією щодо спорів, пов'язаних із діяльністю інших суб'єктів господарювання (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів»).

Як убачається з матеріалів справи, предметом даного спору є вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, які ґрунтуються на цивільно-правовій угоді від 28 серпня 2000 року, за якою сторони домовились спільно діяти для досягнення спільних цілей, прийняли на себе взаємні зобов'язання та встановили відповідальність за їх невиконання.

Так, у п. 6.2. угоди від 28 червня 2000 року сторони погодили, що у випадку порушення будь - якої умови угоди, винна сторона виплачує іншій стороні угоди штраф, еквівалентний 1 500 000 доларів США.

Згідно із договором купівлі - продажу цінних паперів від 18 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_3, як продавцем, та Компанією Танней Лімітед, як покупцем, продавець здійснив відчуження (продав) прості іменні акції ВАТ «КЗТВ» у кількості 279 545 штук.

Отже, відповідачем 18 лютого 2008 року було порушено умови угоди від 28 серпня 2000 року, відповідальність за дане порушення передбачена угодою у вигляді штрафу.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У п.10 положень встановлено, що правила ЦК України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Враховуючи наведене до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного Кодексу України.

Так, згідно ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, а договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно угоди від 28 червня 2000 року сторони погодили, що у випадку порушення будь - якої умови угоди, винна сторона виплачує іншій стороні угоди штраф, еквівалентний 1 500 000 доларів США.

Враховуючи, що відповідачем 18 лютого 2008 року було порушено умови угоди від 28 серпня 2000 року, а відповідальність за дане порушення передбачена угодою у вигляді штрафу, то позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Однак, задовольняючи позовні вимоги судом 1 інстанції не було застосовано позовну давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду в межах встановленого строку, з урахуванням того, коли він дізнався про порушення свого права.

З даними висновками колегія суддів не погоджується, оскільки суд 1 інстанції не встанови фактичних обставин по справі, безпідставно не застосував позовну давність, про застосування якої було заявлено відповідачем, що призвело до порушень норм матеріального та процесуального права.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що відповідачем 18 лютого 2008 року було порушено умови угоди від 28 серпня 2000 року, то вирішуючи заяву про застосування позовної давності слід застосовувати Цивільний Кодекс України.

Так, відповідно до ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається із матеріал справ, в газетах та мережі Інтернет, включаючи джерела, вказані у наданих відповідачем роздруківках Інтернет-сторінок (а.с.91-103, 115-169, том 1, а.с.5-13, том 2.) містяться відомості щодо укладання відповідачем ОСОБА_3 договору №Бв-21/02/08 купівлі - продажу цінних паперів від 18 лютого 2008 року, а відтак порушено умови п. 4.3.- 4.4. розділу 4 угоди від 28.08.2000 р. Перша стаття опублікована у газеті «єкономические известия» № 918(155) від 04.09.2008 року.

Також, враховуючи, що відповідач будучи головою спостережної ради ПАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю», має доступ до документів про склад акціонерів, він міг дізнатися про порушення своїх прав з 2009 року.

Також зі справи вбачається, що 20 листопада 2012 року позивач ОСОБА_2 уклав із компанію Релемент Траст Лімітед договір відступлення права вимоги, предметом якого була передача всіх належних первісному кредитору права вимоги згідно до угоди від 28.08.2000 року, укладеною між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.176-178).

На підставі вказаного договору компанія Релемент Траст Лімітед звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (штрафу), яким дані позовні вимоги задоволенні та стягнуто із ОСОБА_3 на користь компанії Релемент Траст Лімітед 11 989 50 гривень (том 1 а.с.105-111), пізніше дане рішення скасовано рішенням апеляційного суду Донецької області рішенням від 28.11.2013 року. По даній справі ОСОБА_2 був третьою особою і по справі приймав участь його представник, який в тому числі повідомлявся про розгляд даної справи (т.1 л.д. 104) і знайомився з матеріалами справи у 2013 році, про що ним також було зазначено в суді апеляційної інстанції. Договір відступлення права вимоги було розірвано 31.12.2014 року.

Враховуючи, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та виходячи з матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, починаючи з 04.09.2008 року міг дізнатися про його порушені права, строк на звернення його до суду сплинув 03.09.2009 року, а до суду він звернувся лише 05.05.2015 року, тобто з пропуском строку, встановленого законом, не ставлячи питання про його поновлення, а лише зазначивши, що про порушене право дізнався 03.06.2014 року, що не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, заперечуючи проти обізнаності належним чином доводів відповідача, не спростував.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом свого порушеного права 05 травня 2015 року та не ставив питання про поновлення пропущеного процесуального строку, як і не навів жодних достатніх та обґрунтованих підстав, з яких суд міг би прийти до висновку, що такий строк пропущено із поважних або незалежних від позивача причин, або що він дійсно до 03.06.2014 року не знав про порушення свого права, а нормами цивільного законодавства України не передбачено право суду на поновлення позивачу пропущеного процесуального строку при зверненні до суду з ініціативи суду без відповідної заяви позивача, а відповідач просив суд застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що позивач з 2008 року знає про порушення його права, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати, а у задоволенні позову - відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (штрафу) - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: