Єдиний унікальний номер 227/2749/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1570/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.

за участі секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області ци-вільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: відділ реєстрації актів цивільного стану по Добропільському району Добропільського МУЮ в Донецькій області про встановлення факту смерті,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2016 року, -

В С Т А ¬Н О ¬В И В:

12 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті. В обґрунтування зазначила, що її син ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьку, що підтверджується «медичним свідоцтвом про смерть» № 982 від 27.06.2016 року.

01.06.2016 року вона звернулась до відділу реєстрації актів цивільного стану по Добропільському району Добропільського МУЮ в Донецькій області із заявою про реєстрацію смерті сина, але їй було відмовлено у державній реєстрації смерті, оскільки був наданий документ, форма якого не відповідає формі, вказаної наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 " Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки на¬ро¬джен¬ня і смерті ",.

Просила встановити факт смерті її сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьк, визнавши датою його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2016 року в задоволені заяви про встановлення факту смерті відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення заяви. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, практиці Європейського суду з прав людини. Вона надала докази, що підтверджують факт смерті її сина, зокрема , висновки медичної установи, розташованої на тимчасово окупованій території Донецької області. І у суду першої інстанції не було підстав не приймати вказані докази як допустимі і належні.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Представник відділу реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Просив розглядати справу у його відсутність, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не заперечує.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_1, опитаної судом як свідок, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 309 ч.1 п. 1,4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1, суд першої інстанції з посиланням на ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», виходив з того, що заявницею не було надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можна було б встановити факт смерті сина заявниці на тимчасово окупованій території у судовому порядку. Надані заявницею документи видані на тимчасово окупованій території, а тому не можуть вважатися належними та допустимими доказами на підтвердження факту смерті сина, оскільки є недійсними та не створюють правових наслідків.

З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він зроблений судом передчасно, без повного і всебічного з'ясування обставин справи, в порушення вимог процесуального закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження від 27 березня 1984 року, виданого Калінінським відділом РАЦС міста Донецька.

Згідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

З матеріалів справи вбачається, що заявник звертався до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Добропільському району Добропільського МУЮ в Донецькій області для видачі свідоцтва про смерть, але було відмовлено, оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 заявник надала медичне свідоцтво про смерть №982 від 27 червня 2016 року, видане Донецьким бюро судово-медичної експертизи, з якого видно, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2, перебуваючи на стаціонарному лікуванні в центральній міській лікарні №17 міста Донецька.

Опитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_1 підтвердила, що її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні місті Донецька і нею був похований на кладовищі Щєгловка міста Донецька.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 на тимчасово окупованій території Донецької області отримала документи, що посвідчують факт смерті її сина. Проте, вони не створюють будь яких правових наслідків. І їх неможливо розглядати як документи, що посвідчують факт смерті особи.

Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В основу порядку розгляду справ окремого провадження закладені загальні правила позовного провадження. Оскільки справи окремого провадження мають суттєву специфіку, то провадження у цих справах становлять певний синтез загальних правил цивільного судочинства, правил, які властиві окремому провадженню в цілому, а також правил, які властиві виключно певній категорії справ. Тобто специфіка провадження у кожній категорії справ окремо регулюється шляхом встановлення до загального порядку розгляду справ окремих процесуальних винятків та доповнень.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Законом України від 04.02.2016 р. № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», що набув чинності 21.02.2016 року, Цивільний процесуальний кодекс України доповнений ст. 257-1, якою визначені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

ОСОБА_1 звернулась із даною заявою 12 липня 2016 року, отже стаття 257-1 ЦПК України підлягає застосуванню при розгляді заяви.

Відповідно до частини 1 статті 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь.

Натомість постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови. Місто Макіївка віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Враховуючи те, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження.

Згідно статей 3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб'єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження і свідоцтва про шлюб. Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України", особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно до статті 17 Закону України, від 01.07.2010, № 2398-VI "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно із ст. 258 ЦПК України у заяві про встановлення факту смерті повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

Звертаючись в суд з заявою про встановлення факту смерті сина, ОСОБА_1 посилалась на те, що встановлення у судовому порядку факту смерті її сина має юридичне значення, оскільки орган державної реєстрації актів цивільного стану на підконтрольній території України проведе відповідний запис про смерть сина на підставі рішення суду і вона зможе у подальшому отримати свідоцтво про смерть сина, вирішувати питання про пенсійне забезпечення та соціальні виплати її онуків,- дітей померлого.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим довід скарги щодо помилкових висновків суду про надання неналежних та недопустимих доказів.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України.

ОСОБА_1 на підтвердження факту смерті її сина надала медичне свідоцтво про смерть сина, фотокарточку місця його поховання , підтвердила в суді як свідок факт смерті ОСОБА_2 і у суду першої інстанції не було підстав для сумніву у доведеності її заяви.

Отже, рішення суду ухвалене без повного і всебічного з'ясування обставин справи, в порушення вимог процесуального закону, що у відповідності до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303-316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2016 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Донецьку, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Донецьку .

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Судді: