У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кузнецовського міського суду від 26 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

2 жовтня 2014 року ПАТ „Дельта Банк звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 52 185, 54 грн. кредитної заборгованості за кредитним договором № 003-02502-160113 від 16 січня 2013 року, з яких 28 396, 91 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 10 087, 91 грн. - прострочене тіло кредиту, 13 700, 72 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Рішенням Кузнецовського міського суду від 26 лютого 2015 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачем дійсно був укладений із позивачем кредитний договір № 003-02502-160113 від 16 січня 2013 року. Проте при розгляді справи суд не взяв до уваги того, що у справі відсутні докази, які б підтверджували факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000 грн., а обмежився лише розрахунками, наданими кредитором.

Позивач відповідно до ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність не надав суду належних первинних бухгалтерських документів щодо заборгованості позичальника.

Кредитний договір сторін був укладений строком на 5 років, термін його погашення на час ухвалення оскаржуваного судового рішення ще не настав, а тому банк безпідставно предявив до ОСОБА_1 позов про дострокове погашення всього кредиту.

Покликаючись на ці обставини, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ „Дельта Банк до ОСОБА_1 про стягнення 52 185, 54 грн. кредитної заборгованості за кредитним договором № 003-02502-160113 від 16 січня 2013 року, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів із таким висновком місцевого суду погоджується.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 було укладено договір № 003-02502-160113 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки, за умовами якого відповідачу було відкрито поточний рахунок з використанням платіжної картки № 6054 в національній валюті України та видана платіжна картка, а також наданий кредит шляхом відкриття клієнту відновлювальної відкличної кредитної лінії у загальному розмірі 100 000 грн. та на день укладення цього договору встановлено ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 50 000, 00 грн. (а. с. 3-4).

В судовому засіданні апеляційного суду представник позичальника ОСОБА_1 ОСОБА_4 визнав, що 16 січня 2013 року його довіритель дійсно уклав із банком кредитний договір № 003-02502-160113 та що відповідач неодноразово знімав кредитні кошти з відкритого йому у банку поточного рахунку у тих випадках, які зазначені позивачем у Розрахунку ціни позову (а. с. 8-9), проте вважав, що сума кредитної заборгованості його клієнта є завищеною.

Відповідно до законодавства кредитна лінія це спосіб надання кредиту частинами в межах установленого ліміту протягом обумовленого кредитним договором строку з відновленням або без відновлення ліміту кредитування у разі погашення позичальником отриманого кредиту або його частини. Кредитна лінія може бути відновлювальною та невідновлювальною.

Відновлювальна відклична кредитна лінія це вид кредитної лінії, згідно з якою позичальник має можливість упродовж дії кредитної лінії неодноразово отримувати та погашати суму кредиту в межах установленого ліміту.

Відповідно до п. 2.3. договору сторін клієнт сплачує банку проценти за користування кредитною лінією та/або овердрафтом за ставками, які зазначені в Тарифах.

Тарифами на обслуговування платіжних карток (Тарифний пакет «Кредитна картка № 1 «Еволюція» XL), з якими погодився відповідач, було визначено частку обовязкового погашення тіла кредиту у розмірі 5 % від суми використаних коштів станом на день розрахунку; а також обовязковий мінімальний платіж, який держатель зобовязаний був погашати щомісяця й який складався з: частки обовязкового погашення тіла кредиту, нарахованих процентів за кредит у сумі 0,0001% та 36 % річних (тариф 1.6.1./1.6.2.), овердрафту, процентів у розмірі 48 % за недозволений овердрафт (тариф 1.6.4.), штраф за прострочену заборгованість (тариф 3.1.) та суми заборгованостей минулих періодів; плату за обслуговування карткового рахунку, передбачену п. 1.7. по 9, 9 грн. щомісячно, штраф за прострочення заборгованості обовязкового мінімального платежу, що передбачено п. 2.4. Тарифів 0,01 % щомісячно тощо (а. с. 4 зв.).

Згідно з п. 3.6. договору сторін держатель картки зобовязаний був щомісяця в строки, визначені Правилами здійснення операцій за картковими рахунками, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обовязкового мінімального платежу, складові якого зазначаються у Тарифах.

У разі непогашення обовязкового мінімального платежу у визначені строки позичальнику нараховувалися штрафні санкції.

Пунктом 3.4. кредитного договору сторін передбачено, що держатель доручає банку здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунку в рахунок погашення сум заборгованості (яка складається з суми кредиту, нарахованих процентів, комісій, плат, штрафних санкцій, тощо), яка виникає за цим договором, у тому числі і плати за надані банком послуги з розрахунково-касового обслуговування.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості відповідача, наданого позивачем, безспірно видно, що погашення кредитного боргу позичальник здійснював з порушенням установлених строків та з відхиленням від визначених Тарифами обовязкових мінімальних платежів.

Тому зважаючи на те, що позичальник узяті на себе зобовязання за кредитним договором № 003-02502-160113 від 16 січня 2013 року належним чином не виконував, станом на 2 липня 2014 року він допустив перед банком кредитну заборгованість у сумі 52 185, 54 грн. кредитної заборгованості, з яких 28 396, 91 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 10 087, 91 грн. - прострочене тіло кредиту, 13 700, 72 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом

Розмір вказаної банком заборгованості підтверджений відповідними розрахунками суми заборгованості позичальника за кредитним договором (а. с. 8-9). Відповідачем указані розрахунки не спростовані, власних розрахунків з даного приводу суду не подано, а тому колегією суддів він приймається як достовірний.

Таким чином, доказів, які б спростовували правильність зробленого банком розрахунку кредитної заборгованості позичальника, у справі немає.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Однак таких позовних вимог відповідачем до позивача у даній справі не предявлено, доказів із цього приводу суду не подано.

Сам кредитний договір сторонами у судовому порядку не оспорений, у звязку з чим він відповідно до правил ст. 204 ЦК України є правомірним.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У звязку з цим доводи апелянта про безпідставне предявлення банком до нього позову про дострокове погашення всього кредиту є безпідставними.

Установивши, що відповідач має перед позивачем боргове зобов'язання, безгрошовість якого не довів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову банку та необхідність його задоволення.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, з одного боку, відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги ПАТ „Дельта Банк вважав безпідставними. Проте при цьому одночасно просив суд застосувати до цих вимог позовну давність, чим фактично визнав їхню обґрунтованість, оскільки позовна давність стосується порушеного права, тобто права, яке підлягає захисту, а не безпідставних позовних вимог.

Тому з урахуванням викладених вище обставин підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Підстав вважати, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, в колегії суддів немає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кузнецовського міського суду від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: