Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: позивача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю „Рівненський завод будівельних матеріалів" на рішення Рівненського міського суду від 21 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю „Рівненський завод будівельних матеріалів" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського від 21 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю „Рівненський завод будівельних матеріалів" (далі - ТДВ „Рівненський ЗБМ") на користь позивача 34 104 гривень.

Стягнуто з ТДВ „Рівненський ЗБМ" у прибуток держави України судовий збір в сумі 1 378 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність і необґрунтованість через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. На її обґрунтування зазначала про помилковість показань свідків, адже основні будівельно-опоряджувальні роботи у квартирі АДРЕСА_1 проводилися у 1994-1998 роках. Частину будівельних матеріалів дійсно надано відповідачем, однак були матеріали, що придбані нею за особисті кошти в рахунок заробітної плати. Ще частину матеріалів за її грошові кошти діставали знайомі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтвердили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 З 2000 року у Рівненському міському суді вона неодноразово заявляла клопотання про витребування у відповідача актів виконаних ним робіт по будівництву будинку по АДРЕСА_1 ( форми №2). Натомість жодного документа ним до суду надано не було і лише після її виселення з квартири в 2011 році та пред'явленням позову про відшкодування витрат на будівництво квартири несподівано подано доказ - акт виконаних робіт форми №2 за вересень 1993 року. Вважала акт неналежним доказом у справі, оскільки у ньому відсутні дані про відповідні роботи в квартирі АДРЕСА_1

Допитаний судом експерт ОСОБА_6 не змогла пояснити підставність свого висновку з посиланням на будь-який нормативно-правовий акт, а усі її пояснення зводилися до посилань на заперечення представника відповідача через те, що будівництво велося власними силами, без залучення будівельних організацій.

При призначенні судової будівельно-технічної експертизи перед експертом питання про вартість будівельно-опоряджуватьних робіт без урахування загальновиробничих витрат не ставилось. Проведення повторної експертизи не призначалося. Вважала висновок судової будівельно-технічної експертизи №Е-06/16 від 29.04.2016 року про вартість будівельно-опоряджувальних робіт в сумі 132 577 гривень є належним і допустимим доказом у справі повністю. Щодо відшкодування завданої їй моральної шкоди, то висновок суду вважала теж необґрунтованим.

Неправомірними до неї є всі дії ТДВ "Рівненський ЗБМ" та його попередників. Зокрема, і щодо звільнення її з роботи за станом здоров'я, і щодо зняття її з квартирного обліку на підприємстві, і щодо продажу іншій особі на завідомо несправедливих умовах квартири, яку вона своєю важкою працею і власними коштами облаштовувала з членами своєї сім'ї, а також і повне нехтування її прав як акціонера ТДВ "Рівненський ЗБМ".

Вважала, що з вини відповідача були неправильно визначений характер спірних правовідносин сторін. Зокрема, з його ж вини не укладено письмової угоди про спільну діяльність між ними з будівництва квартири, що дозволило згодом повернути спірну квартиру і продати іншій особі. У відповідь на її відмову звільнити іншу квартиру, в квартирі АДРЕСА_1 припинено електро-, газопостачання, послуг з водовідведення. На той час вона уже була інвалідом 2 групи по захворюванню дихальних шляхів і фізично страждала від грибка в квартирі, який завівся через створені відповідачем умови.

У ТДВ "Рівненський ЗБМ" тривалий час працювали четверо із п'яти членів її сім'ї. Всі вони перебували на черзі з поліпшення житлових умов. Натомість зараз з вини відповідача вона із сім'єю наймає квартири, проживаючи в чужому житлі. Розмір моральної шкоди, заподіяної відповідачем, визначений нею в розмірі 50 000 гривень, відповідає вимогам розумності і справедливості, виходячи із тривалості і глибини її моральних страждань та вимушених змін у житті.

З наведених підстав просить змінити оскаржуване рішення, стягнувши з відповідача на її користь 132 577 гривень матеріальної шкоди та 50 000 гривень моральної шкоди.

Представник ТДВ „Рівненський ЗБМ" посилається на його незаконність і необґрунтованість в частині задоволення позову через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вважав хибними твердження суду, що на підставі спільного рішення адміністрації та профкому Відкритого акціонерного товариства "Рівненський завод будівельних матеріалів" (далі - ВАТ "Рівненський ЗБМ", оформленого протоколом №9 від 21.09.94 року, ОСОБА_1 попередньо виділено квартиру АДРЕСА_1 На протоколі відсутній підпис представника адміністрації підприємства, а тому вважав, що він не є протоколом спільного засідання, а лише засідання профкому (який не мав повноважень розпоряджатись житловим фондом), або ж лише проектом протоколу спільного засідання, який не набрав чинності як офіційний документ. При цьому вказував, що поняття "попереднього поділу житлового фонду" в законодавстві не існувало.

Перераховуючи роботи та витрати, які нібито проведені за рахунок позивачки, суд не підтвердив своїх висновків доказами. Будівництво житлового будинку тривало до 2000 року, а тому згідно зі ст. 5 ЦК України до прав і обов'язків сторін що виникли в той період, застосовується Цивільний кодекс Української РСР. Відповідно до ст. 469 ЦК УРСР в разі неможливості повернути безпідставно придбане майно в натурі повинна бути відшкодована його вартість, що визначається на момент придбання. Вартість робіт слід оцінювати станом на 1994-1998 роки. З цією метою слід ще й встановити, які саме роботи і в який період виконувались. Натомість експерт вела свої розрахунки станом на 2014 рік. До такого ж висновку дійшов суд першої інстанції, однак задовольняючи частково позов, врахував суми із судових експертиз, які проводились у 2013-2016 роках за цінами на час проведення експертиз. Більшість видаткових документів, які позивач надала суду як докази купівлі будівельних матеріалів, видані на прізвища осіб, що не беруть участь у справі (ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10). Більшість документів, що видані на прізвище "ОСОБА_11", датуються до або після 1994-1998років. Цих обставин позивач не спростувала, а суд не звернув на них уваги. Не заслуговують на увагу і доводи про існування між сторонами усної угоди, адже ст.ст. 43 і 44 ЦК Української РСР передбачали, що угоди між організаціями і громадянами мають укладатися у письмовій формі, а відповідно до ст. 46 ЦК УРСР недодержання письмової форми угоди позбавляє сторону права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків. Між тим, свої вимоги позивачка підтверджує лише показаннями свідків, які є непослідовними і суперечливими. Проведену експертизу і наданий в ній висновок вважала необґрунтованою, оскільки у 1994 році експерт квартиру не бачила, а станом на 2014 рік там зроблено ремонт новим власником. Тобто є незрозумілими є обсяги, характер і грошовий вираз виконаних будівельних робіт. У 1999 році при звільненні з підприємства позивачу пропонувалось з'явитися до адміністрації з доказами про витрати на будівництво. Через 17 років, коли в квартирі вже 5 років живе інша особа і зроблено ремонт, встановити вартість та об 'єм робіт вважав неможливим. Окрім того, безпідставними є твердження про наявність факту набуття майна без достатньої підстави. Родина ОСОБА_11 незаконно з 1998 по 2011 рік займала квартиру АДРЕСА_1, що доведено рішеннями судів.

Вимогу про відшкодування моральної шкоди вважає безпідставною, адже саме позивач порушила закон, займаючи чуже житло, що підтверджено рішеннями судів. ТДВ "Рівненський ЗБМ" незаконних дій не вчиняв, а тому не міг завдавати моральну шкоду. Просить скасувати рішення Рівненського міського суду від 21 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У поданих запереченнях ОСОБА_1, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позову в частині стягнення 34 104 гривень понесених витрат на проведення будівельних робіт і придбання будівельних матеріалів.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то в позові й цій частині відмовлено через необґрунтованість вимог.

Проте з такими висновками погодитися можна лише частково.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ВАТ "Рівненський ЗБМ", правонаступником якого є відповідач, №9 від 21 вересня 1994 року ОСОБА_1 і членам її сім'ї попередньо виділено квартиру АДРЕСА_1 з виключенням зі списку черговості після закінчення квартири будівництвом та здачі її робочій і державній комісіям. Цим рішенням передбачалося завершення будівництва житлового будинку та квартир в будинку за кошти підприємства та осіб, яким попередньо виділено ці квартири (а.с. 16-16, зв.; т. 1).

5 квітня 1999 року ВАТ "Рівненський ЗБМ" своїми листом №01/097 повідомлено ОСОБА_1 про те, що в зв'язку зі звільненням її з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України на підставі спільного рішення адміністрації підприємства та профкому від 29 березня 2009 року її знято з квартирної черги і на основі цього перерозподілено квартири в будинку, де попередньо їй виділено квартиру. З огляду на це ВАТ "Рівненський ЗБМ" пропонував позивачу з'явитися на підприємство з метою вирішення питання щодо відшкодування понесених витрат, беручи участь в будівництві житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 17; т. 1).

Однак відшкодування даних витрат відповідачем проведено не було, що сторонами не заперечується.

Визнається ними і та обставина, що ОСОБА_1 з квітня 1999 року по час вирішення справи в суді до ТДВ "Рівненський ЗБМ" з питанням про відшкодування витрат на будівництво не зверталася, підтверджуючих доказів на обґрунтування понесених витрат відповідачу не надавала.

Рішенням позачергових зборів акціонерів ВАТ "Рівненський ЗБМ" від 27 березня 2004 року вирішено передати у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1.

На виконання зазначеного рішення зборів акціонерів укладено договір купівлі-продажу квартири від 25 травня 2005 року, за умовами якого ВАТ "Рівненський ЗБМ" продав, а ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_1 за ціною у 39 181, 24 гривні строком на 20 років (240 місяців) з розстроченням платежу. Договір посвідчено нотаріально, зареєстровано в реєстрі за №1791 (а.с. 169-170; т. 1). Таким чином, право власності на спірну квартиру набув ОСОБА_8

Рішенням Рівненського міського суду від 11 листопада 2008 року позов ОСОБА_8 задоволено і виселено ОСОБА_1 та членів її сім'ї з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення (а.с. 7-8; т. 1).

Дане рішення було скасовано Апеляційним судом Рівненської області від 10 березня 2009 року і позивачу відмовлено в позові, однак 31 березня 2010 року Верховним Судом України рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 9-12; 13-15, зв.; т. 1).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто вселення позивача разом з сім'єю в 1998 році в спірну квартиру відбулося не з передбачених законом чи договором підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦК Української РСР (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обв'язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають:

з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних і громадських організацій - з актів планування;

в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва;

внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав;

внаслідок інших дій громадян і організацій;

внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Стаття 469 ЦК УРСР передбачає обов'язок особи, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Такий же обов'язок виникає, коли підстава, на якій придбано майно, згодом відпала.

В разі неможливості повернути безпідставно придбане майно в натурі повинна бути відшкодована його вартість, що визначається на момент придбання.

Приходячи до висновку про задоволення апеляційної скарги ТДВ "Рівненський ЗБМ", колегія суддів ураховує, що сама по собі наявність спільного рішення адміністрації та профкому ВАТ "Рівненський ЗБМ №9 від 21 вересня 1994 року про попереднє виділення ОСОБА_1 і членам її сім'ї квартири АДРЕСА_1 будь-яких правових наслідків з приводу повернення понесених позивачем витрат на будівництво і ремонт цієї квартири для відповідача не створює. Не зобов'язує відповідача це рішення і до вчинення будь-яких дій на користь ОСОБА_1

Оскільки підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованими, тому в його задоволенні слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке частково не може залишатися чинним.

При цьому колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду про відсутність моральної шкоди, завданої позивачу діями ТДВ "Рівненський ЗБМ".

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи ОСОБА_1 на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

За таких обставин доводи апеляційної скарги позивача про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення на увагу не заслуговують і спростовуються наведеними висновками колегії суддів.

Між тим, апеляційна скарга відповідача ґрунтується на вимогах закону і обставинах справи.

Спонуканнями для ухвалення нового рішення - про відмову в частині позовних вимог відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що потягло неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 4, 469 ЦК Української РСР, абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Рівненський завод будівельних матеріалів" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 21 липня 2016 року в частині задоволення позову і стягнення 34 104 гривень понесених витрат і 1 378 гривень судового збору скасувати.

ОСОБА_1 в цій частині позову до Товариства з додатковою відповідальністю "Рівненський завод будівельних матеріалів" відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції (про відмову в позові про відшкодування моральної шкоди) залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: