АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії прокуратури України про визнання незаконним та скасування наказу, рішення Вченої ради про відрахування, визнання неправомірним внесення записів до трудової книжки, зобов'язання поновлення у навчанні, заміни наукового керівника, стягнення середнього розміру стипендії за час вимушеного прогулу, визнання незаконним та скасування пунктів Положення, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулося до суду із позовом до Національної академії прокуратури України про визнання незаконним та скасування наказу, рішення Вченої ради про відрахування, визнання неправомірним внесення записів до трудової книжки, зобов'язання поновлення у навчанні, заміни наукового керівника, стягнення середнього розміру стипендії за час вимушеного прогулу, визнання незаконним та скасування пунктів Положення, в якому просив просить визнати неправомірним та скасувати наказ ректора Національної академії прокуратури України від 30.01.2015 року № 22-од «Про відрахування аспіранта денної форми навчання ОСОБА_1»; визнати неправомірним та скасувати рішення колегіального органу управління - Вченої ради Національної академії прокуратури України від 29.01.2015 року про відрахування аспіранта денної форми навчання ОСОБА_1; визнати неправомірними дії відповідача по недопущенню позивача до занять в аспірантурі з 30.01.2015 року та виселення з гуртожитку; визнати неправомірними дії відповідача по внесенню запису до трудової книжки позивача про відрахування з аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин; зобов'язати відповідача поновити на денній формі навчання за рахунок державного замовлення в аспірантурі Національної академії прокуратури України за спеціальністю 12.00.10 (судоустрій; прокуратура та адвокатура) та продовжити термін навчання на строк, який дорівнює строку з 30.01.2015 року до набрання рішенням суду, у даній справі законної сили, а також на строк, що дорівнює періоду тимчасової непрацездатності позивача в 2014 році; стягнути з відповідача на користь позивача стипендію за час вимушеного прогулу з 30.01.2015 року до набрання рішення суду у даній справі законної сили; зобов'язати відповідача замінити позивачу наукового керівника; визнати незаконним і скасувати п. 4.18 Положення про підготовку науково-педагогічних кадрів у Національній академії прокуратури України, затвердженого наказом ректора Академії від 17.04.2014 року №71-од, який не відповідає вимогам п. 11 Положення про підготовку науково- педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року № 309; визнати нікчемним індивідуальний план роботи аспіранта ОСОБА_1, затверджений з порушенням вимог законодавства.

Справа № 761/32465/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8021/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що наказом ректора Національної академії прокуратури України від 21.11.2013 року його було зараховано з 01.01.2014 року до аспірантури Національної академії прокуратури України з відривом від виробництва.

З 28.02.2014 року по 27.06.2014 року позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності. Наказом ректора Академії від 30.01.2015 року на підставі рішення Вченої ради його було відраховано з аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин.

Позивач вважав незаконним відрахування з аспірантури Академії, оскільки через тимчасову непрацездатність він не зміг відвідати жодного заняття з навчальних дисциплін для аспірантів першого року підготовки, по яких проходили курси в період його хвороби, а також його навчання повинно було бути продовжено на термін, який рівний часу його хвороби.

Також, позивач в позовній заяві зазначав, що його науковий керівник ОСОБА_4 та начальник відділу аспірантури та докторантури Академії ОСОБА_5 в ультимативній формі вимагали від нього підписати проект індивідуального плану роботи аспіранта в редакції, якою не передбачено продовження терміну його навчання в аспірантурі. Оскільки він не дочекався від керівництва Академії розгляду на засіданні Вченої ради питання про продовження його терміну навчання в аспірантурі, 20.11.2014 року під тиском змушений був поставити свій підпис на проекті індивідуального плану, у зв'язку з чим позивач за невеликий проміжок часу повинен був виконати завдання, які аспіранти виконують за більший термін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачем було здійснено дискримінацію по відношенню до нього, а тому, на його думку, саме на відповідача повинно бути покладено тягар доказування її відсутності.

Апелянт посилається на те, що відповідачем не було застосовано до нього індивідуальний підхід, адже він тривалий час був непрацездатним та в нього було набагато менше часу на підготовку дисертації. На думку апелянта, вчена рада повинна була продовжити його навчання на термін, на який він був тимчасово непрацездатний, проте таке питання відповідачем навіть не розглядалося, що не було враховано і судом першої інстанції та призвело, на думку апелянта, до ухвалення незаконного рішення.

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники відповідача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ректора Національної академії прокуратури України № 137-од від 21.11.2013 року ОСОБА_1 було зараховано з 01.01.2014 року до аспірантури Національної академії прокуратури України з відривом від виробництва за спеціальністю 12.00.10 - судоустрій, прокуратура та адвокатура.

27.01.2014 року між Національною академією прокуратури України та аспірантом ОСОБА_1 було укладено типову угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення.

Згідно даної угоди позивач зобов'язався дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів; оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; виконати індивідуальний план роботи; звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; своєчасно подавати відділу аспірантури звіти про виконання індивідуального плану роботи.

Рішенням Вченої ради Академії від 27.02.2014 року позивачу було затверджено тему дисертаційного дослідження.

З 28.02.2014 року по 27.06.2014 року позивач не відвідував заняття в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується медичною довідкою про тимчасову непрацездатність форми № 095/о.

В своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що позивач понад півроку не виходив на зв'язок, що підтверджується доказами, долученими до заперечення, а саме: листуванням Академії з аспірантом та його родичами. Пізніше відповідачу стало відомо, що позивач перебував на лікуванні, коли останній, прибувши 01.09.2014 року до Академії, надав медичні довідки за час хвороби з 28.02.2014 року по 27.06.2014 року.

20.11.2014 року позивач підписав індивідуальний план роботи аспіранта.

Із витягів протоколів засідання Вченої ради та кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури вбачається, що позивач ОСОБА_1 порушив строки підготовки індивідуального плану роботи аспіранта. Такий план мав бути затверджений ще у лютому-березні 2014 року, проте його передано науковому керівнику лише 20.11.2014 року. За період навчання в аспірантурі ОСОБА_1 взагалі не розпочав написання дисертаційного дослідження та не підготував жодної наукової статті. Участі у роботі кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури Академії позивач не брав.

Також судом встановлено, що у листопаді та в грудні 2014 року на засіданнях кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури, за якою було закріплено аспіранта ОСОБА_1, заслуховувався його звіт про результати виконання індивідуального плану роботи за перший рік підготовки.

Зокрема, згідно з витягу з протоколу засідання кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури від 25.11.2014 року № 30 за результатами заслуховування звіту аспіранта ОСОБА_1 про проведену ним роботу над написанням дисертаційного дослідження та виконання індивідуального плану у зв'язку з незадовільною роботою прийнято рішення повторно заслухати звіт у грудні 2014 року.

Відповідно до витягу з протоколу № 33/17/8 від 17.12.2014 року спільного засідання кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури, кафедри цивільно- правових дисциплін і відділу наукового забезпечення організації роботи та управління в органах прокуратури аспірантом ОСОБА_1 робота над написанням дисертаційного дослідження взагалі не проводиться.

На даному засіданні було прийнято рішення про ініціювання перед Вченою радою Національної академії прокуратури України розгляд питання про відрахування ОСОБА_1 зі складу аспірантів денної форми навчання Академії.

На засіданні Вченої ради Національної академії прокуратури України, яке проводилося 29.01.2015 року, після заслуховування членів Вченої ради та аспіранта ОСОБА_1, було прийнято рішення про відрахування ОСОБА_1 зі складу аспірата денної форми навчання Національної академії прокуратури України.

Наказом ректора Національної академії прокуратури України № 22-од від 30.01.2015 року аспіранта ОСОБА_1 було відраховано з аспірантури Національної академії прокуратури України за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин. Підставою для видачі наказу стало рішення Вченої ради Національної академії прокуратури України від 29.01.2015.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача при його звільненні та не надано доказів порушення його прав, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст.10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що апелянтом не надано належних доказів та обґрунтувань незаконності та/або необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод про те, що він був підданий дискримінації діями відповідача, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.1 Протоколу №12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Протоколів №12 та №14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 9 лютого 2006 року, здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.60 ЦПК України, у справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

З наведених позивачем обставин та обґрунтувань, відсутні ознаки дискримінації.

В даному випадку, розглядається трудовий спір та встановлюється факт законності або не законності звільнення позивача з аспірантури Національної академії прокуратури України з підстав невиконання плану роботи позивачем, а не з підстав його дискримінації, а тому посилання в апеляційній скарзі на практику Європейського суду з прав людини в справах про дискримінацію та на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, є безпідставними та необґрунтованими.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апелянта про те, що Вченою радою відповідача жодного разу не піднімалося питання про продовження терміну навчання позивача у аспірантурі, у зв'язку із його хворобою, оскільки останнім не надано судам доказів того, що він звертався до відповідача з відповідним проханням.

Натомість, встановлено, що 20.11.2014 року позивач підписав індивідуальний план роботи аспіранта.

Жодних претензій чи заперечень з приводу підписаного особисто ОСОБА_1 плану останній не висловлював.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано, а ні в суді першої інстанції, а ні під час апеляційного перегляду справи доказів того, що вказаний план був підписаний ним недобровільно, під тиском, як він на те посилається, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно встановив, що із витягів протоколів засідання Вченої ради та кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури вбачається, що позивач ОСОБА_1 порушив строки підготовки індивідуального плану роботи аспіранта. Такий план мав бути затверджений ще у лютому-березні 2014 року, проте його передано науковому керівнику лише 20.11.2014 року. За період навчання в аспірантурі ОСОБА_1 взагалі не розпочав написання дисертаційного дослідження та не підготував жодної наукової статті. Участі у роботі кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури Академії позивач не брав.

Також судом встановлено, що у листопаді та в грудні 2014 року на засіданнях кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури, за якою було закріплено аспіранта ОСОБА_1, заслуховувався його звіт про результати виконання індивідуального плану роботи за перший рік підготовки.

Зокрема, згідно з витягу з протоколу засідання кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури від 25.11.2014 року № 30 за результатами заслуховування звіту аспіранта ОСОБА_1 про проведену ним роботу над написанням дисертаційного дослідження та виконання індивідуального плану у зв'язку з незадовільною роботою прийнято рішення повторно заслухати звіт у грудні 2014 року.

Відповідно до витягу з протоколу № 33/17/8 від 17.12.2014 року спільного засідання кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури, кафедри цивільно- правових дисциплін і відділу наукового забезпечення організації роботи та управління в органах прокуратури аспірантом ОСОБА_1 робота над написанням дисертаційного дослідження взагалі не проводиться.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із виниклими правовідносинами, правильно встановив, що позивачем не виконувався належним чином план роботи аспіранта, а тому він був правомірно відрахований зі складу аспірата денної форми навчання Національної академії прокуратури України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції не ухвалив судового рішення з приводу однієї із позовних вимог, а саме в резолютивній частині рішення відсутні посилання на прийняте рішення відносно визнання неправомірними дії відповідача по недопущенню позивача до занять в аспірантурі з 30.01.2015 року та виселення з гуртожитку, проте дана обставина не може слугувати підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки в апеляційній скарзі апелянт не звертає уваги на дану обставину, а колегія суддів розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги, згідно ч.1 ст.303 ЦПК України та судом першої інстанції було правильно вирішено решту позовних вимог.

Крім того, колегія суддів роз'яснює, що відповідно до п.1 ч.1 ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що не має підстав для скасування чи зміни рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді