Справа № 219/8344/16-ц
Провадження № 2/219/3979/2016
08 листопада 2016 року м. Бахмут
Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Конопленко О.С.
за участю секретаря Троян Л.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут цивільну справу за позовною заявою Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування,
В судове засідання представник позивача не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду заяву, в якій зазначив, що просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився за невідомою суду причиною, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до частини 9 статті 74 Цивільного процесуального кодексу України: шляхом розміщення оголошення у пресі, тому враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.
Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до вимог ст.ст. 4,10,11,60,61,213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Судом встановлено, що відповідно до копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/8383932 від 14 листопада 2013 року ОСОБА_4 застрахував свій автомобіль марки «DAEWOO NUBIRA», реєстраційний номер НОМЕР_4 (а.с. 6).
Згідно копії заяви від 29 січня 2015 року ОСОБА_3 просить Моторне (транспортне) страхове бюро України відповідно до ст. 35 та п. 41. ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснити відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 26 жовтня 2014 року на перехресті вулиць Паркова та Шкадінова в місті Краматорську за участю транспортного засобу «DAEWOO NUBIRA» з номерним знаком НОМЕР_4 під її керуванням та транспортного засобу «CHERRY Е5» з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 (а.с. 4).
Відповідно до копії постанови Краматорського міського суду Донецької області від 09 січня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та піддано стягненню у вигляді штрафу в дохід держави в сумі 425 гривень (а.с. 5).
Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справи, виникає спір.
Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
При розгляді даної цивільної справи суд вважає, що не підлягає доказуванню наявність вини ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та в спричиненні матеріальної шкоди ОСОБА_3, оскільки ці обставини встановлені постановою Краматорського міського суду Донецької області від 09 січня 2015 року по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, згідно якої останній визнаний винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась при наступних обставинах: 26 жовтня 2014 року о 09 годині 20 хвилин в місті Краматорську ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Cherry», реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по сухому асфальтованому покриттю по вулиці Паркова від вулиці Соціалістичної в напрямку вулиці Орджонікідзе, рухаючись на перехресті вилиць Шкадінова та Паркової на заборонений для руху червоний сигнал світлофора, не надав перевагу в русі автомобілю DAEWOO NUBIRA», реєстраційний номер НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_3, яка рухалась на зелений сигнал світлофора по вулиці Шкадінова від вулиці Богдана Хмельницького в напрямку вулиці Південної, чим порушив п. 8.7.3 (е) Правил дорожнього руху України. Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження, а громадянка ОСОБА_3 - тілесні ушкодження. Вказана постанова набрала законної сили 20 січня 2015 року.
Приписами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Виходячи з аналізу наведених правових норм та обставин справи, можна прийти до висновку що в даному випадку відбулася не заміна осіб у вже наявному зобов'язанні на підставі договору добровільного майнового страхування (суброгація), а виникло нове зобов'язання між сторонами, замінивши інше, внаслідок дій особи, що не пов'язана з потерпілим будь - якими договірними відносинами (деліктна відповідальність).
Право регресу - це право зворотної вимоги, що виникає у страховика (регредієнта) до винної особи (регресату) на тій основі, що страховик попередньо провів виконання за страховим зобов'язанням, виплативши страхове відшкодування страхувальникові, тобто право регресу виникає з моменту сплати за третю особу.
Вказана позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 28 серпня 2012 року по справі за № 3-37гс12, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації витрат на правову допомогу суд приходить до наступного. Між Моторним (транспортним) страховим бюро України (далі - Замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (далі - Виконавець) укладено Додаткову угоду № 264 від 18 травня 2016 року до Контракту про надання правової допомоги № 77 від 04 жовтня 2012 року, згідно якої Замовником передано, а Виконавцем прийнято завдання на ведення від імені Замовника справи, зокрема, і відносно відповідача ОСОБА_1 (а.с. 24). Зазначеною Додатковою угодою визначено розмір винагороди виконавця в сумі 2000 гривень.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу.
Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №4, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.
Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Документального підтвердження витрат на правову допомогу позивачем, в розумінні закону, надано не було, а тому, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача таких витрат та вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2000 гривень відмовити.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 1378 гривень.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10, 11, 59, 60, 208, 209, 212-215, 224-225 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 261, 993, 1191 Цивільного кодексу України, суд
Позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.