АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7687/16 Справа № 205/7064/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.,

суддів Городничої В.С., Куценко Т.Р.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

У обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що з 08.07.1985 року вона постійно проживає в квартиріспільногозаселення АДРЕСА_1.

У вищевказаній квартирі також мешкали:ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5. У січні 1997 року мешканці приватизували спірну квартиру. Кімнату площею 15,7 кв.м. і 18,9 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м. отримали у спільну власність ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, кімнату площею 13,2 кв.м. отримав у власність ОСОБА_5 Інші приміщення квартири, а саме: кухня 6,9 кв.м., санвузол 3,1 кв.м. та коридор 10 кв.м. перейшли у спільне користування.

Всього ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 отримали у власність 73/100 частин квартири, тобто кожен по 73/300 її частин. ОСОБА_5 отримав у власність 27/100 частину квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла і право власності на її частку квартири згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.11.2014 року набула ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3 14.10.1997 року вибув на нове місце проживання і його місцезнаходження не відоме.

ОСОБА_5 свої частини квартири подарував ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 29.05.1998 року.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 померли, їх частки квартири в порядку спадкування ніхто не прийняв.

Уточнивши позовні вимоги, у останній їх редакції, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 73/300 часток приміщень квартири спільного заселення АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і складаються з 2-х кімнат житловою площею 34,6 кв.м., у тому числі: 1 кімната -15,7 кв.м., 2 кімната-18,9 кв.м., балкон-0,9 кв.м. та приміщень спільного користування: кухня 6,9 кв.м., санвузол 3,1 кв.м., коридор 10 кв.м., а також на 27/100 часток приміщень квартири спільного заселення АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору дарування частин квартири від 29.05.1998 року, і складаються з житлової кімнати 5 площею 13,2 кв.м., приміщеньспільногокористування: кухня 6,9 кв.м., санвузол 3,1 кв.м., коридор 10 кв.м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровськавід22 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_4, та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження від 08.01.1997 року за №6/206-97, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №42п за реєстровим №106, на правівласності належать 73/100 частини приміщень квартири спільного заселення АДРЕСА_1/а.с.7/.

Згідно договору дарування від 29.05.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., зареєстрованого в реєстрі за №2759 та зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації за №136-77, 27/100 частини приміщень квартири спільного заселення АДРЕСА_1 на праві власності належать ОСОБА_7 та ОСОБА_8 /а.с8/.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщинувід 12 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І., ОСОБА_2 набула право власності на частку у квартирі після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадщина на яку видано свідоцтво, складається з: 73/300 часток приміщень квартири спільного заселення АДРЕСА_1, яке складається з 2-х кімнат житловою площею 34,6 кв.м., в тому числі: 1 кімната -15,7 кв.м., 2 кімната-18,9 кв.м., балкон-0,9 кв.м. та приміщень спільного користування: кухня 6,9 кв.м., санвузол 3,1 кв.м., коридор 10 кв.м/а.с.9/

Згідно акта запису про смерть №1986 від 17 вересня 1998 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 /а.с.48/.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7 /а.с.49/.

Згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 13.04.2016 року після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4,із заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини до Другої нотаріальної контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось /а.с.55,56/.

Згідно листа від 13.05.2016 року №936 щодо надання інформації стосовно визнання спадщини відумерлою за аресою: АДРЕСА_1 зазначено про відсутність відповідних дій, направлених на визнання спадщини відумерлою, щодо об'єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1/а.с.65/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 знала, що право власності на спірне житлове приміщення належить іншим особам, і цієї власності вони не були позбавлені у встановленому законом порядку, позивачка достовірно була обізнана, що вона фактично заволоділа чужим майном, у зв'язку з чим користування нею таким майном не може бути визнано добросовісним в розумінніст. 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Виходячи з положень ст.344 ЦК України застосування набувальної давності передбачає відсутність підстави для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на цемайно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Стаття 344 ЦК визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

З аналізу зазначених норм вбачається, що володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та іншихречових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на цемайно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частинатретястатті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Як убачається з матеріалів справи позивачці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження від 08.01.1997 року за №6/206-97, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу №42п за реєстровим №106, та свідоцтва про право на спадщину від 12 листопада 2014 року, після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, на праві власності належить частина квартири спільного заселення АДРЕСА_1.

Крім того, ОСОБА_2 була обізнана, що користується часткою спірної квартири, яка за життя на праві власності належала ОСОБА_8, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, померлому ІНФОРМАЦІЯ_4, а також відповідачу ОСОБА_3.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач є власником частини спірної квартири та їй відомі інші власники зазначеного нерухомого майна, що, у розумінні ст.344 ЦК України, позбавляє її можливості захистити своє право шляхом визнання права власності за набувальною давністю.

У зв'язку з чим, висновок суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують і не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріалами справи не підтверджено висновок суду про вчинення позивачкою неправомірних дій по заволодінню чужим майном, є безпідставними, оскільки, суд першої інстанції відмовив ОСОБА_2 у задоволенні її позову з інших вищенаведених підстав.

Доводи відносно того, що частина спірної квартири, яка за життя належала ОСОБА_7 і ОСОБА_8, після їх смерті ніким не успадкувалась не можуть бути підставою для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю, так як не передбачені законом.

Також, безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що відповідач ОСОБА_3 не мешкав у спірній квартирі, не сплачував за неї комунальні послуги та з огляду на його похилий вік напевно помер, оскільки, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, обґрунтовані висновки щодо яких виклав в мотивувальній частині судового рішення.

При ухваленні судового рішення, також правильно застосовані норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допущено порушень норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.С.Городнича

Т.Р.Куценко