Справа № 2/381/104/15 Головуючий у І інстанції Бутенко В.О.
Провадження № 22-ц/780/10/16 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 58 25.01.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії - суддів Коцюрби О.П., Мережко М.В., із участю секретаря Говорун В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Триліська сільська рада Фастівського району Київської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинної забудови,

В С Т А Н О В И Л А :

09 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, де, із проведеними змінами та уточненнями, просив зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні, належної йому на праві власності земельною ділянкою, б/н, площею 0,04046 га, розташовану в АДРЕСА_1, шляхом знесення своїм коштом самочинно збудованого на ній об'єкта нерухомості, вивозу своїм коштом бетонних блоків, перенесення самочинно встановленого паркану на межу по лінії А-Г згідно кадастрового плану належної йому земельної ділянки, зобов'язати відповідача відновити та встановити межові знаки відповідно до кадастрового плану належної позивачу земельної ділянки, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та покласти на відповідача судові витрати по справі.

На обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що йому належить на праві власності земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,4046 га, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_1.

Власником сусіднього будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, яка отримала в дар зазначене майно від ОСОБА_4.

Відповідач зруйнувала старий будинок і самочинно побудувала новий, яким зайняла частину і його суміжної земельної ділянки, що підтверджується зведеним планом земельних ділянок.

На неодноразові звернення до відповідача щодо добровільного звільнення земельної ділянки, остання не реагує і продовжує будувати будинок на своїй земельній ділянці.

Після відновлення позивачем в 2012 році межових знаків належної йому земельної ділянки відповідно до її кадастрового плану, відповідачкою було самоправно знищено дані межові знаки земельної ділянки позивача.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Триліська сільська рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинної забудови задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні, належної позивачу на праві власності земельною ділянкою, б/н, площею 0,04046 га, розташовану в АДРЕСА_1, шляхом знесення своїм коштом самочинно збудованого на ній об'єкта нерухомості, вивозу своїм коштом бетонних блоків та перенесення самочинно встановленого паркану на межу по лінії А-Г згідно кадастрового плану належної позивачу земельної ділянки.

Зобов'язано ОСОБА_2 відновити та встановити межові знаки відповідно до кадастрового плану належної ОСОБА_3 земельної ділянки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. та сплачений ним судовий збір - 243,60 грн.

В решті позову відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції зазначив положення ст. 152 ЗК України, ст.ст. 373, 376, 391 ЦК України, п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва )» на підставі яких прийшов до переконання про те, що позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні позивачем належної йому на праві власності земельною ділянкою, б/н, площею 0,04046 га, розташовану в АДРЕСА_1 шляхом знесення своїм коштом самочинно збудованого на ній об'єкта нерухомості, вивозу своїм коштом бетонних блоків та перенесення самочинно встановленого паркану на межу по лінії А-Г згідно кадастрового плану належної позивачу земельної ділянки, а також, зобов'язання відповідача відновити та встановити межові знаки відповідно до кадастрового плану належної позивачу земельної ділянки є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Враховуючи доведеність вини відповідача у завданні позивачу шкоди, ступінь страждань ОСОБА_3 та інші негативні явища, заподіяні позивачу ОСОБА_2, виходячи із засад розумності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди та стягнення її у розмірі 5000,00 грн. на підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України п. 11.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» від 31.03.95 року, ст. 60 ЦПК України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення матеріального та процесуального права при його ухваленні.

При цьому, апелянт просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Суд, з'ясувавши обставини і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, згідно рішення Триліської сільської ради ІХ сесії ХХІІ скликання від 17.12.1996 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,4046 га ( а.с. 9 т. 1 ).

Законність надання позивачу зазначеного майна підтверджується і рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2014 року ( а.с. 16-19 т. 1 ), яке згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення, а тому не доказується при розгляді даної цивільної справи.

В свою чергу, одним із суміжних землекористувачів позивача є ОСОБА_2, якій на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування жилого будинку від 15 червня 2002 року ( а.с.10, 133 ).

У відповідності до п. 3 цього правочину, зазначене майно знаходиться на земельній ділянці, яка не обміряна ( там же ).

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у редакції на момент укладення зазначеного правочину, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При цьому, рішенням №5/4 Триліської сільської ради Фастівського району Київської області від 31 березня 2010 року ОСОБА_2 надано дозвіл на збір містобудівних умов і обмежень на будівництво нового житлового будинку та господарських будівель на належній їй земельній ділянці ( а.с. 45 т. 1 ).

Однак, без наявності будь-яких дозвільних документів ОСОБА_2 здійснила будівництво нового житлового будинку, що по АДРЕСА_1, який не введено в експлуатацію у встановленому законом порядку ( а.с. 11 т. 1 ).

Початок будівництва будинку в 2005 році. підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_5.

На підставі рішення Триліської сільської ради Фастівського району Київської області від 21 березня 2012 року, із проведеними змінами на підставі рішення цієї ж ради від 09 липня 2013 року, заяви ОСОБА_2, 05 вересня 2013 року виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка ) в АДРЕСА_1 ( а.с. 120-141 т. 1 ).

21 вересня 2012 року відновлено межові знаки земельної ділянки позивача, які на період ухвалення Апеляційним судом рішення від 04 лютого 2014 року, як встановлено, були відсутні ( а.с. 12, 16-19 т. 1 ).

27 березня 2014 року при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо переоформлення державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 встановлено, що на частині його земельної ділянки знаходиться частина будинку, площею 0,0033 га, побудованого на суміжній земельній ділянці відповідача ( а.с. 13 т. 1 ).

У зв'язку із цим, ОСОБА_3 09 липня 2014 року звернувся до суду із зазначеними вимогами, які змінив та уточнив 09 грудня 2014 року ( а.с. 2-7, 87-88 т. 1 ).

Згідно висновку №6893/15-41 проведеної 21 грудня 2015 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судової будівельно-технічної експертизи, підтриманого у суді другої інстанції експертом ОСОБА_6, частина паркану, довжиною 63,17 м, відповідно до координат точок земельних ділянок ОСОБА_3 та фактично встановленого паркану, знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3. В додатку до висновку фактична межа земельної ділянки по АДРЕСА_1 та паркан зображені синім кольором, а земельна ділянка, яка належить ОСОБА_3 - червоним кольором.

Частина спірної будівлі відповідно до координат точок земельної ділянки ОСОБА_3, та фактичного розташування будівлі частково знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3. В додатку до висновку спірна будівля зображена чорним кольором та позначена буквами КЖ. Для більш кращої візуалізації схема розташування спірної будівлі відносно земельних ділянок ОСОБА_3 зображена в збільшеному вигляді в правому верхньому куті додатка.

Бетонні блоки, відповідно до координат точок земельних ділянок ОСОБА_3, та фактичного розташування блоків, знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3. В додатку до висновку бетонні блоки зображені сірим кольором.

Паркан знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3 в межах зазначених у додатку до висновку синім кольором та точками 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11 і займає територію, довжиною 63,17 м.

Спірна споруда частково знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3 в межах зазначених точками А-Б-В-Г-Д-Е та площею 0,0034 га. В правому верхньому куті додатку до висновку межі спірної будівлі, які знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3, зазначені точками А-Б-В-Г-Д чорним кольором, Д-Е-А - рожевим кольором, а площа крапками рожевого кольору.

Бетонні блоки знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3, площа, яку вони займають, 18 кв.м. В додатку до висновку бетонні блоки зазначені сірим кольором ( а.с. 14-22 т. 2 ).

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, право позивача безперешкодно користуватися належною йому на праві власності земельною ділянкою підлягає захисту у відповідності до положень ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, шляхом зобов'язання відповідача перенести встановлений паркан на межу лінії А-Г згідно кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_3

За таких обставин, суд першої інстанції, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 213-215 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення у зазначеній частині позовних вимог на підставі належних та допустимих доказів по справі.

При цьому, дав їм ( доказам ) відповідну оцінку згідно положень ст. 212 ЦПК України.

А тому, доводи ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість рішення у зазначеній частині, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 23, 376 ЦК України, ст.ст. 11, 31, 60, 61, 88, 212, 213 ЦПК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Інші її доводи, викладені в апеляції, зокрема, про те, що позивач не надав доказів виділення йому земельної ділянки, площею 0,4046 га, утаювання ним факту знаходження залізничної дороги та яру між будинками АДРЕСА_1 і в розмірі 0,7778 га, межі якої не відповідають зазначеним у рішенні про її надання і не погоджувались відповідачем, на переконання апеляційного суду, не спростовують висновки суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо цих вимог і не є підставою для задоволення апеляційних вимог у силу викладеного.

Окрім цього, твердження ОСОБА_2, викладені в апеляції, зокрема, про те, що позивач не надав доказів виділення йому спірної земельної ділянки, межі якої не відповідають зазначеним у рішенні про її надання, на переконання апеляційного суду, не відповідають дійсності, оскільки повністю спростовуються названим рішенням сільської ради про її надання, рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2014 року ( а.с. 16-19 т. 1 ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення в цій частині, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено при ухваленні рішення щодо перенесення паркану.

При цьому, рішення місцевого суду в частині задоволення решти позовних вимог, на переконання апеляційного суду, підлягає скасуванню, враховуючи наступне.

Згідно п.п. 5, 23-25 постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва )» зазначено, що суди, розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації ( частина сьома статті 376 ЦК ).

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК ).

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил ( у тому числі за відсутності проекту ), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила ( здійснює ) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

Доказів істотного відхилення від проекту або істотного порушення будівельних норм і правил при зведенні будинку ОСОБА_2, чи було видано їй припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови, позивач суду не надав і таких матеріали справи не містять, що, на переконання апеляційного суду, свідчить про помилковість та передчасність ухвалення рішення про задоволення позову в цій частині, порушення вимог ст. 376 ЦК України, ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Зобов'язання ОСОБА_2, згідно рішення, усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом вивозу своїм коштом бетонних блоків, з точки зору суду другої інстанції, ухвалено місцевим судом також без дотримання матеріального та процесуального права, враховуючи наступне.

Під час розгляду справи, зокрема, 22 січня 2015 року позивач звернувся до суду із заявою про залишення без розгляду зазначену позовну вимогу ( а.с. 162-163 т. 1 ).

Суд же першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 58-60, 168, 207 ЦПК України, заявлене клопотання не розглянув та усупереч зазначеним нормам процесуального права ухвалив рішення про задоволення цих позовних вимог.

Окрім цього, бетонні блоки, згідно висновку №6893/15-41 проведеної 21 грудня 2015 року судової будівельно-технічної експертизи, відповідно до координат точок земельних ділянок ОСОБА_3, та фактичного їх розташування, знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3.

Таким чином, названі вимоги також не підлягають до задоволення у відповідності до положень ст. 391 ЦК України, оскільки право користування земельною ділянкою зазначеною перешкодою не порушуються.

Відтак, суд другої інстанції вважає за необхідне скасувати рішення у цій частині у хвалити нове про відмову у позові на підставі ст. 309 ЦПК України та зазначених норм матеріального та процесуального права з цього приводу, оскільки на стадії апеляційного провадження питання про залишення заяви без розгляду, після того як у справі суд першої інстанції вже прийняв рішення по суті спору, не вирішується.

Так, повноваження апеляційного суду визначені у відповідній главі ЦПК про апеляційне провадження і містять лише два диспозитивних права особи, яка бере участь у справі, - це відмова позивача від позову і мирова угода сторін ( стаття 306 ЦПК ) - узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 25.09.2015 року.

При цьому апеляційний суд розглядає справу за загальними правилами, встановленими для суду першої інстанції, але з винятками і доповненнями, що встановлені для апеляційного провадження ( частина 1 статті 304 ЦПК ).

Не ґрунтується на положеннях чинного законодавства і рішення в частині зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення та встановлення межових знаків.

Так, відповідно до положень ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі ( на місцевості ) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами ( річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо ), межові знаки можуть не встановлюватися.

Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі ( на місцевості ) межовими знаками встановленого зразка.

Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Згідно ж положень ст. 26 цього закону розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою;

фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Таким чином, на ОСОБА_2 неможливо покласти обов'язок у зазначений позивачем спосіб захистити його право користування спірним майном, оскільки він не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

Окрім цього, згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2014 року земельна ділянка використовується позивачем без наявності межових знаків ( а.с. 16-18 т. 1 ).

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження факту знищення межових знаків і, зокрема, відповідачем - ОСОБА_3, усупереч положень ст. 60 ЦПК України, не надав.

Не ґрунтується на положеннях чинного законодавства і рішення суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди із відповідача, враховуючи наступне.

Відповідно до п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» від 31.03.95 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю ) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У судовому засіданні доказів втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних позивачу незаконними діями відповідача, наявності шкоди немайнового характеру, не представлено, усупереч положень ст. 60 ЦПК України.

Зазначену обставину визнав і представник позивача у суді другої інстанції.

За таких обставин ухвалення рішення про задоволення позовних вимог у цій частині також не ґрунтується на положеннях ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 213-215 ЦПК України.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість рішення у частині зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинної забудови, вивозу своїм коштом бетонних блоків, відновлення та встановлення межових знаків, стягнення моральної шкоди, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 23, 376 ЦК України, ст. 38 Закону України №3038-УІ, ст.ст. 11, 31, 60, 61, 212, 213 ЦПК України, на думку апеляційного суду, знайшли своє повне підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Відтак, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню на підставі положень ст. 309 ЦПК України із ухваленням нового про відмову в названих позовних вимогах відповідно до зазначених вище норм матеріального та процесуального права за їх необгрунтованістю.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Триліська сільська рада про зобов'язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинної забудови, перенесення самочинно встановленого паркану, вивозу своїм коштом бетонних блоків, відновлення та встановлення межових знаків, стягнення моральної шкоди, в частині зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинної забудови, вивозу своїм коштом бетонних блоків, відновлення та встановлення межових знаків, стягнення моральної шкоди скасувати і в цій частині позовних вимог відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: О.П. Коцюрба

М.В. Мережко