Справа № 303/5901/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє представник ОСОБА_2 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 січня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, яка також діє як законний представник дітей: ОСОБА_3, 2000 р.н. і ОСОБА_4, 2008 р.н., а також, ОСОБА_5, де третьою особою без самостійних вимог є Служба у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації про виселення з предмета іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

Так, 16.09.2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд із вищенаведеним позовом, який мотивував тим, що в забезпечення виконання кредитного договору № MKZ0GA00000045 від 30.10.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 було укладено 30.10.2007 року договір іпотеки за № MKZ0GA00000045. Та в іпотеку, ОСОБА_1 передала житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 51,70 кв.м., а житловою площею 19,80 кв.м.. Та заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.03.2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу, будь-яким способом з іншою особою. Відповідачам надіслано письмові повідомлення про звільнення предмета іпотеки протягом одного місяця, але на час звернення з позовом до суду, відповідачі не виселились із предмета іпотеки, а тому, підлягають примусовому виселенню. За таких обставин, ПАТ КБ "ПриватБанк" і просив задоволити позов.

Заочним рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 січня 2015 року позов задоволено частково, та виселено ОСОБА_1, яка також діє як законний представник дітей: ОСОБА_3, 2000 р.н. і ОСОБА_4, 2008 р.н., а також, ОСОБА_5. А у виселенні інших осіб відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року заяву ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє представник ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, залишено без задоволення.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє представник ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати таке, і ухвалити нове рішення про відхилення позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права й ухвалено в порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник апелянта в особі ОСОБА_6 заперечила, доводи апеляційної скарги з підстав необґрунтованості такої та просила відхилити таку.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не з'явились, та про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи не подавали. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення сторони та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позаяк відповідачі добровільно не звільнили житловий будинок, який виступав предметом іпотеки і на який звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості, та у місячний строк із дня отримання такої вимоги не виконали таку, а тому, підлягають примусовому виселенню.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відхилення позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звернувшись до суду за захистом порушеного права ПАТ КБ "Приватбанк" просило виселити відповідачів із предмета іпотеки на який заочним рішення суду звернуто стягнення.

Як наведено в частинах 1 і 2 ст. 39 ЗУ "Про іпотеку" в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить, рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Проте, при ухваленні заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 24.03.2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто тільки стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу, будь-яким способом з іншою особою. Оскільки, вимоги про виселення відповідачів не заявлялось позивачем.

У той же час ч. 1 ст. 40 ЗУ "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

А нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, де в ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Тоді як, ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 ЗУ "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця із дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Але, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює, загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 ЗУ "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи вбачається, а саме в п. 33.3. Договору іпотеки від 30.10.2007 року зазначено, що предмет іпотеки на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, посвідченого Мукачівською райдержконторою за реєстром № 3-475 від 05.05.2006 року (а.с. 8 (на звороті), 9). А звідси, в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Оскільки, відсутні передбачені законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. А тому, позовна вимога про виселення відповідачів із предмета іпотеки не підлягає задоволенню.

У матеріалах справи міститься інформація, що відповідачі не проживають у житловому будинку, так-як проживають у житловому будинку мами відповідачки ОСОБА_1, якій допомагають.

Відповідно до довідки Лохівської сільської ради від 12.05.2014р. № 02-17/153 та листа Мукачівського РС ГУ ДМС України в З/о від 19.09.2014р. № 2400, відповідачі значаться зареєстрованими в житловому будинку АДРЕСА_1, а.с. 12, 23.

Іншої адреси місця реєстрації, відповідачі не мають. Та обставина, що відповідачі з особистих обставин не проживають певний час по місцю своєї реєстрації у власному будинку не може саме по собі слугувати підставою для невиконання вимог ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в зв'язку із цим нового рішення про відхилення позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ПАТ КБ "Приватбанк" сума в розмірі 267,96 гривень, судового збору, а.с. 126.

Виходячи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє представник ОСОБА_2, задоволити.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 січня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову Публічному акціонерному товариству комерційний банк "ПриватБанк" у задоволенні позову до ОСОБА_1, яка також діє як законний представник дітей: ОСОБА_3, 2000 р.н. і ОСОБА_4, 2008 р.н., а також, ОСОБА_5 про виселення з предмета іпотеки.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 267,96 гривень у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : _____________________

_____________________