Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05 жовтня 2016року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

ЛеванчукаА.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про захист прав споживача та визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» (далі - ТОВ «Каса народної допомоги»), у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, що укладені 08 липня 2013 року між нею та відповідачем, а також договір доручення від 08 липня 2013 року, укладений з ОСОБА_6, та скасувати запис про реєстрацію іпотеки і накладення заборони відчуження на квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на порушення її прав споживача фінансових послуг при укладенні оспорюваних договорів.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

________________________________________________________________

Справа № 756/9820/15-ц Провадження № 6-7074св16

Головуючий у І інстанції: Жук М.В.

Доповідач: Дем'яносов М.В.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 08 липня 2013 року № 0807001/000-КФІВ/13, укладений між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_3

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 08 липня 2013 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Каса народної допомоги» просить рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, і залишити в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року, що було помилково скасовано.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Установлено, що 08 липня 2013 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0807001/000-КФІВ/13, згідно з яким позивач отримала кредитні кошти на споживчі цілі в розмірі 360 000 грн строком до 08 липня 2014 року зі сплатою 30 % річних.

На забезпечення виконання вказаного договору 08 липня 2013 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Установлено, що кредитний договір не містить розміру сукупної вартості кредиту та детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг.

Так, пунктом 3.1 кредитного договору № 0807001/000-КФІВ/13 передбачено, що сторони домовились прийняти на себе валютний ризик шляхом введення при розрахунках одна з одною в рамках цього договору коефіцієнта валютного ризику, на який здійснюється коригування нарахованих процентів та корегування сплати (повернення) суми (частки суми) кредиту.

Пунктом 3.2 цього договору визначено, що коефіцієнт валютного ризику - це відносний показник, за рахунок котрого сторони домовилися приймати на себе відповідний валютний ризик відхилення у майбутньому курсу іноземної валюти (а саме - долара США) по відношенню до курсу іноземної валюти (а саме - долара США) на дату укладання цього договору. За рахунок коефіцієнта валютного ризику фінансова установа приймає на себе валютний ризик ревальвації національної валюти по відношенню до іноземної валюти, а саме долара США. За рахунок коефіцієнта валютного ризику позичальник приймає на себе валютний ризик девальвації національної валюти по відношенню до іноземної валюти (а саме - долара США).

Відповідно до п. 3.3 договору коефіцієнт валютного ризику розраховується як співвідношення поточного курсу іноземної валюти до базового курсу іноземної валюти відповідно до наступної формули: Квр = поточний курс іноземної валюти/ базовий курс іноземної валюти, де Квр - це коефіцієнт валютного ризику; поточний курс іноземної валюти - це офіційно встановлений Національним банком України курс гривні по відношенню до долара США на дату нарахування процентів та/або сплати кредиту, з урахуванням решти умов цього пункту; базовий курс іноземної валюти - це офіційно встановлений Національним банком України курс гривні по відношенню до долара США на дату укладення цього договору, який пунктом 3.8 визначений як 7,993 грн за 1 долар США.

Пунктом 3.6 договору визначено, що якщо відхилення поточного курсу іноземної валюти від базового курсу іноземної валюти складає більш ніж 3 проценти, всі розрахунки між сторонами здійснюються з урахуванням коефіцієнта валютного ризику, відповідно до наступних формул:

За нарахованими процентами: СНВ (сплати) =НВ*Квр, де СНВ (сплати) - це сума нарахованих процентів до сплати позичальником з урахуванням валютного ризику; НВ - сума нарахованих процентів без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату нарахування процентів за кредитом.

За сплатою позичальником часткової суми кредиту: ЧСК (сплати) = К*Квр, де ЧСК (сплати) - це часткова сума кредиту, яку повинен (бажає) сплатити позичальник відповідно до умов договору з урахуванням валютного ризику на відповідну дату; К - часткова сума кредиту, що сплачується на конкретну дату, без урахування валютного ризику; Квр - це коефіцієнт валютного ризику станом на дату здійснення часткової та/або повної сплати позичальником кредиту.

Аналогічна формула і за сплатою повної суми кредиту: ПСК (сплати) = К*Квр.

Отже, висновок апеляційного суду про те, що встановлення в умовах договору про повернення суми кредиту, що був наданий в національній валюті України - гривні, застосування коефіцієнта валютного ризику, який є змінною величиною та розраховується за допомогою формул, не передбачено жодним нормативним актом та прямо суперечить положенням ст. 1054, 1049 ЦК України, які визначають, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, кредит, тобто грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем є обґрунтованим.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 3 ст. 1054 ЦК України передбачено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частини 1 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13, положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Відповідно до п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Таким чином, застосування поняття «валютний ризик» можливий між кредитором та боржником у разі, якщо кредит було надано в іноземній валюті.

Враховуючи, що частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України заборонено, та відповідно до оспорюваного кредитного договору валютою кредитування є національна валюта України -- гривня, правові підстави для застосування коефіцієнта валютного ризику, тобто коефіцієнту відхилення у майбутньому курсу іноземної валюти (долара США) по відношенню до курсу іноземної валюти (долара США) на дату укладання цього договору - законом не передбачені.

Частиною 2 ст. 548 ЦК України встановлено, що недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи, що кредитний договір, на забезпечення якого було укладено договір іпотеки, підлягає визнанню недійсним, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України договір іпотеки також слід визнати недійсним.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд обґрунтовано виходив з наявності підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки оспорюваний договір кредиту укладений між сторонами з порушенням вимог закону, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, суперечать принципу добросовісності. Як наслідок недійсності кредитного договору підлягає й визнанню недійсним договір іпотеки, який укладений на забезпечення недійсного правочину.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік