У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_4, заінтересовані особи: відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_2, про визнання дій старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві неправомірними та скасування постанови,

в с т а н о в и в :

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаною скаргою на дії та рішення ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві, в якій просив: визнати неправомірними дії старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Чорного В.В. щодо винесення 15 грудня 2015 року, в межах виконавчого провадження № 48377888 постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; скасувати постанову від 15 грудня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної в межах виконавчого провадження № 48377888.

Свою скаргу обґрунтовує тим, що на підставі виконавчого листа від 05 вересня 2014 року № 2/756/3182/14, виданого Оболонським районним судом м. Києва, ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві, відкрито виконавче провадження № 48377888 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно. 15 грудня 2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Чорним В.В. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої накладено арешт на належне майно ОСОБА_4

Як зазначає заявник, рішення суду виконується ним у добровільному порядку, проте не через виконавчу службу, а аліменти безпосередньо сплачуються стягувачеві. Вважає, що накладення державним виконавцем арешту на все майно є неправомірним, а винесена постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 15 грудня 2015 року є передчасною, неправомірною та такою, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, що арешт може бути накладено лише в межах суми стягнення, в той час як на час винесення постанови державним виконавцем не було здійснено розрахунку щодо заборгованості за аліментами.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скаргу, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року, скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Чорного В.В. щодо винесення 15 грудня 2015 року, в межах виконавчого провадження № 48377888 постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Скасовано постанову від 15 грудня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної в межах виконавчого провадження № 48377888.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати ухвали суду першої та апеляційної інстанції та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних ухвал вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених ухвал.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику.

Якщо розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці зі сплати аліментів, державний виконавець перевіряє майновий стан боржника з одночасним накладення арешту на майно боржника та за наявності підстав вручає (напрявляє) боржнику письмове попередження про притягнення його до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів (п. 7.13.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5).

Розглядаючи справу, суд правильно виходив із того, що можливість оскарження розміру заборгованості зі сплати аліментів є прямо передбаченим правом учасників виконавчого провадження у разі їх незгоди із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів.

Суд правильно встановив, що державний виконавець не надав боржникові часу на оскарження розміру заборгованості з аліментів, тим самим фактично позбавивши ОСОБА_4 такої можливості.

Також суд правильно виходив із того, що державним виконавцем на момент винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не був складений розрахунок заборгованості та не повідомлено ОСОБА_4 про нього.

Крім того, суд правильно врахував, що арешт на майно боржника та оголошення заборони його відчуження накладається у разі несплати боржником заборгованості у встановлений державним виконавцем строк для добровільного виконання, а також з метою забезпечення реального виконання рішення, та дійшов обґрунтованого висновку про передчасність винесення державним виконавцем постанови від 15 грудня 2015 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Суд правильно встановив, що виконавчий лист № 2/756/3182/14, виданий 05 вересня 2014 року Оболонським районним судом м. Києва, було пред'явлено до виконання лише 03 вересня 2015 року, тобто через рік після його видачі, що лише підтверджує той факт, що ОСОБА_4 в добровільному порядку виконувалось зобов'язання щодо утримання дитини.

Крім того, суд правильно виходив із того, що боржником 21 жовтня 2015 року на ім'я начальника ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві подано заяву до виконавчої служби про належне добровільне виконання рішення суду з копіями документів, що підтверджують сплату аліментів.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що державним виконавцем не дотримано процедури винесення постанови про накладення арешту на майно боржника та заборону його відчуження, через відсутність належним чином підтвердженого боргу.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_4, заінтересовані особи: відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_2, про визнання дій старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві неправомірними та скасування постанови, за касаційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак