Справа № 307/698/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Мацунича М.В., Куштана Б.П.,

за участю секретаря Кухти М.В.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою директора комунального проектного підприємства «Тячів-Проект» ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 26 липня 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до комунального проектного підприємства «Тячів-Проект» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до КПП «Тячів-Проект», в якому просила:

-визнати незаконним та скасувати наказ № 9 в.о. директора КПП «Тячів-проект» від 19 лютого 2016 року про звільнення її з роботи з посади інженера та поновити її на роботі на цій посаді,

-стягнути з відповідача на свою користь кошти за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день ухвалення судового рішення, виходячи з її середньомісячного заробітку,

-стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування вимог зазначала, що з 15 жовтня 2015 року по 13 лютого 2016 року перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності.

Оскільки 13 лютого 2016 року був вихідним днем, вона вийшла на роботу 15 лютого 2016 року, здала керівництву листок непрацездатності та пропрацювала до 19 лютого 2016 року.

Коли вона вийшла на роботу 22 лютого 2016 року, її не було допущено до роботи та надано для ознайомлення наказ про її звільнення у звязку із незявленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд, тобто з 15 жовтня 2015 року по 19 лютого 2016 року.

Рішенням Тячівського районного суду від 26 липня 2016 року (а.с. 159-162) позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ КПП «Тячів-Проект» від 19 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи з посади інженера.

Поновлено ОСОБА_3 на попередньому місці роботи на посаді інженера КПП «Тячів-Проект» з 19 лютого 2016 року.

Стягнуто з КПП «Тячів-Проект» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7 908,64 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на попередньому місці роботи на посаді інженера КПП «Тячів-Проект» з 19 лютого 2016 року та стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул за один місяць в розмірі 1 520,90 грн.

В апеляційній скарзі (а.с. 169-174) директор КПП «Тячів-Проект» просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Постановити окремі ухвали та направити їх до відповідних правоохоронних органів для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення, щодо свідка ОСОБА_4 (чоловіка позивачки) за надання ним в суді, як свідком, завідомо неправдивих показань та позивачки ОСОБА_3 за протиправне зайняття підприємницькою діяльністю в період її перебування на лікарняному.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом від 11 вересня 2000 року № 1 ОСОБА_3 прийнято на посаду техніка-проектувальника комунального проектного підприємства «Тячів-проект» (а.с. 8).

Наказом в.о. директора КПП «Тячів-Проект» ОСОБА_5 від 19 лютого 2016 року № 9 (а.с. 9) ОСОБА_3 було звільнено з роботи з 19 лютого 2016 року на підставі п.5 ст.40 КЗпП України у звязку з незявленням на роботі протягом понад чотирьох місяців (з 15 жовтня 2015 року) внаслідок тимчасової непрацездатності (а.с. 9).

Згідно із п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

З змісту зазначеної статті вбачається, що однією з умов звільнення є відсутність працівника на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Відповідно до п.п. 1.1. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерством охорони здоровя України від 13 листопада 2001 року № 455 (далі Інструкція) та п.1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя України від 09 квітня 2008 року № 189 (далі Положення), тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Із наявних у матеріалах справи копій листків непрацездатності вбачається, що позивач перебувала на лікарняних:

-листок непрацездатності серії АГВ № 701440 (а.с. 11), з 15 жовтня 2015 року, стати до роботи 31 жовтня 2015 року (субота),

-листок непрацездатності серії АГЦ № 370559 (а.с. 12), з 03 листопада 2015 року (вівторок) по 22 листопада 2015 року (неділя),

-листок непрацездатності серії АГЦ № 371729 (а.с. 13), з 23 листопада 2015 року (понеділок) по 28 листопада 2015 року (субота),

-листок непрацездатності серії АГЦ № 371814 (а.с. 14), з 30 листопада 2015 року (понеділок) по 20 грудня 2015 року (неділя),

-листок непрацездатності серії АГЦ № 371075 (а.с. 15), з 21 грудня 2015 року (понеділок) по 11 січня 2016 року (понеділок),

-листок непрацездатності серії АГЦ № 016391 (а.с. 16), з 12 січня 2016 року (вівторок) по 13 лютого 2016 року (субота).

Позивач перебувала на лікарняному і в той час, коли, як вона стверджує у позовній заяві, вийшла на роботу, 15 лютого 2016 року (листок непрацездатності серії АГЦ № 370975, з 15 лютого 2016 року (понеділок) по 05 березня 2016 року (субота), (а.с. 95-96).

Отже, як вбачається із зазначених листків непрацездатності, позивач безперервно перебувала на лікарняному з 15 жовтня 2015 року до 31 жовтня 2015 року (субота) та з 03 листопада 2015 року (вівторок) до дня звільнення 19 лютого 2016 року, тобто, жодний із вказаних періодів не продовжувався більше чотирьох місяців підряд.

02 листопада 2015 року (понеділок) був робочим днем. Перебування позивача у цей день на лікарняному не підтверджено листком непрацездатності, як це передбачено Інструкцією та Положенням.

За таких обставин, звільнення позивача на підставі п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України не можна вважати законним.

Отже, висновок суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання незаконним та скасування наказу Комунального проектного підприємства «Тячів-Проект» від 19 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи з посади інженера та поновлення її на попередній посаді є правильним.

Разом з тим, судом першої інстанції неправильно визначено розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Оскільки звільнення ОСОБА_3 відбулося 19 лютого 2016 року то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за грудень 2015 року та січень 2016 року, що згідно з довідкою від 29 березня 2016 року № 4 (а.с. 104) становить (1 751,42 грн. + 1 312,74 грн.) / 23 = 1 532,08 грн.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Згідно табелю обліку робочого часу (а.с. 80-81) середньомісячне число робочих днів дорівнює (23+19)/2=21.

Середньоденна заробітна плата становить 1 532,08 грн. / 21 день = 72,96 грн.

Нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді та становить 72,96 грн. * 105 робочих днів = 7 760,80 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Саме про таке застосування положень частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку зазначено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2011 року (справа № 6-87цс11), 16 грудня 2015 року (справа № 6-648цс15).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Посилання відповідача на порушення позивачем своїх трудових обовязків могли бути підставою для застосування до останньої, передбачених трудовим законодавством заходів впливу, проте позивача було звільнено за п.5 ст.40 КЗпП України, за відсутності передбачених цією нормою підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України, неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права є підставою зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, п.5 ст.40 КЗпП України, колегія суддів,

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу директора комунального проектного підприємства «Тячів-Проект» ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 26 липня 2016 року змінити в частині визначення розміру стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, зменшивши такий розмір з 7 908,64 грн. до 7 760,80 грн.

В решті рішення залишити з змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8