Справа № 161/8802/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/773/1554/16 Категорія: 54 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Стрільчука В.А, Бовчалюк З.А.,

секретар Кирилюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою відповідача Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

07 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 20 вересня 2011 року він працював у ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» на посаді електрозварювальника на автоматичних і напівавтоматичних машинах 3 розряду і наказом відповідача № 79 від 22 квітня 2015 року його було звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу на підставі п.3 ст.36 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним, таким, що суперечить вимогам ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка передбачає збереження за ним місця роботи та середнього заробітку.

Своєчасно звернутися із позовом не зміг, оскільки проходячи строкову службу, позбавлений можливості вільного пересування, що унеможливило своєчасно звернутися за правовою допомогою та ускладнило звернутися до суду.

Враховуючи наведене, просив поновити строк звернення із даним позовом, визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його у відповідача на посаді електрозварювальника на автоматичних і напівавтоматичних машинах 3 розряду з 22.04.2015 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 вересня 2016 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Позов задоволено частково.

Скасовано наказ Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтнй завод» від 22.04.2015 року № 79 в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 ..

Поновлено ОСОБА_1 на посаді електрозварювальника на автоматичних та напівавтоматичних машинах 3 розряду Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» з 22 квітня 2015 року.

Стягнуто з Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтнй завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2015 року по 21.04.2016 року у розмірі 39403 грн. 52 коп..

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтнй завод» в дохід держави 1653 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

У судове засідання сторони, будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач з 20 вересня 2011 року перебував в трудових відносинах з ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» і наказом відповідача № 79 від 22.04.2015 року його звільнено з роботи за п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу (а.с.4, 34, 35).

Відповідно до копії повістки Стрийського міського військового комісара ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу і зараховано в команду № НОМЕР_1 та зобов`язано позивача з`явитися 27.04.2015 року для відправки на збірний пункт (а.с.32).

Із копії заяви від 21.04.2015 року вбачається, що позивач просив керівника підприємства звільнити його з роботи з 22.04.2015 у зв`язку з призовом на строкову військову службу (а.с.33).

Згідно ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції станом на дату звільнення ОСОБА_1 ) за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Враховуючи те, що позивач був незаконно звільнений з роботи, оскільки на період строкової військової служби за ним зберігалося як місце роботи, так і середній заробіток, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і стягнення на користь позивача середнього заробітку за один рік.

Покликання апелянта на те, що суд безпідставно стягнув середній заробіток і за 22.04.2015 року (останній день роботи позивача, за який він отримав заробітну плату) не беруться до уваги, оскільки помилково визначений судом річний період для такого стягнення з 22.04.2015 року по 21.04.2016 року, а не з 23.04.2015 року по 22.04.2016 року фактично не змінює кількості робочих днів та визначеного судом розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню, а тому не впливає на правильність ухваленого рішення.

Покликання апелянта на те, що суд безпідставно застосував ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та указ Президента «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року, а не указ Президента від 17.02.2015 року № 88/2015 «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році», згідно якого позивача і було призвано на строкову військову службу не заслуговують на увагу і є суб`єктивним тлумаченням самим відповідачем зазначених правових норм, оскільки повістка військового комісара на ім`я позивача не містить посилання, на підставі якого саме указу Президента його призвано на військову службу.

Крім того, частиною 2 статті 21 цього ж Закону визначено, що громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу …. звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків ….. із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Наведене спростовує посилання відповідача про відсутність правових підстав для збереженням за позивачем місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати на день призову останнього на строкову військову службу.

Статтями 233 та 234 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися до суду з заявою у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може його поновити.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач із наказом про звільнення ознайомлений 22.04.2015 року і цього ж числа отримав трудову книжку (а.с.34, 35).

Разом з тим, із копії військового квитка позивача вбачається, що уже 28 квітня 2015 року він був направлений у військову частину і наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 14.05.2015 року № 103 його зараховано в списки військової частини та призначено стрільцем навчального збору (а.с.5).

Враховуючи наведене, а також відсутність у позивача можливості вільного пересування та отримання правової допомоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу слід поновити строк звернення до суду із даним позовом, оскільки цей строк пропущено з поважних причин.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод» відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді