Справа № 367/6123/15-ц Головуючий у І інстанції Саранюк Л. П.
Провадження № 22-ц/780/4341/16 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 26 20.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

20 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту та договору поруки , -

встановила:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на таке.

20 липня 2011 року між ПАТ ВТБ Банк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, до якого 17 жовтня 2011 року внесено зміни, за яким позивач надав відповідачу кредит в сумі 170 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути кредит в строк до 20 липня 2020 року або достроково у випадках, передбачених кредитним договором.

Позивач надавши відповідачу одноразово кредит у повному розмірі, однак, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, а саме: прострочив сплату кредиту в період з 29.04.2015р. по 18.05.2015 р. в сумі 1 161,38 гривень; прострочив сплату відсотків за користування кредитом в період з 29.10.2014 р. по 18.05.2015р. в сумі 13 739,43 грн.

В забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором було укладено між позивачем, відповідачем та ОСОБА_3 договір поруки № 101.8-02/107 від 20.07.2011 року.

В зв'язку з порушенням умов кредитного договору на адресу відповідачів направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості з кредитним договором.

У зв'язку з вищевикладеним, враховуючи збільшені позовні вимоги, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 213 551 грн. 54 коп.

Відповідачі подали зустрічну позовну заяву до ПАТ «ВТБ Банк про визнання недійсним договору споживчого кредиту та договору поруки, мотивуючи її тим, що при укладенні договору споживчого кредиту та договору поруки банком були порушені вимоги законодавства щодо укладення договору споживчого кредиту, а тому вказані договори не відповідають вимогам закону та повинні бути визнані недійсними.

Позивач не надав їм при укладенні договору кредиту ні повної інформації про умови кредитування, ні письмової інформації про сукупну вартість кредиту до укладення договору, не включив графік погашення кредиту до умов договору, взагалі не надав їм графік погашення кредиту, включив в договір кредиту несправедливі умови щодо можливого збільшення процентної ставки в односторонньому порядку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 червня 2016 року позов ПАТ «ВТБ банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість в розмірі 213 551 грн. 54 коп., з яких: борг за кредитом з урахуванням індексу інфляцій та трьох процентів річних розмірі 148 160 грн. 16 коп., борг за процентами 54 401 грн. 71 коп., пеня в розмірі 10 989 грн. 67 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду позову з підстав порушення та неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають про неправильність розрахунку заборгованості, яка покладена в основу судового рішення, оскільки цей розрахунок ґрунтується на безпідставному підвищенні банком відсотків за користування кредитними грошима: з 17,5% до 22,5%, а в подальшому і до 27,5%. Також вказують, щ банк безпідставно вимагає повернути усю суму заборгованості достроково, враховуючи строк дії кредитного договору до 2002 року.

Крім того, вказують що суд не дав належної правової оцінки тому, що кредитний договір та договір поруки були укладені в порушення ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів»

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не виконували належним чином своїх зобов'язань перед банком щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 липня 2011 року між ПАТ ВТБ Банк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, до якого 17 жовтня 2011 року внесено зміни, за яким позивач надав відповідачу кредит в сумі 170 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути кредит в строк до 20 липня 2020 року або достроково у випадках, передбачених кредитним договором.

Позивач надавши відповідачу одноразово кредит у повному розмірі, однак, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, а саме: прострочив сплату кредиту в період з 29.04.2015р. по 18.05.2015 р. в сумі 1 161,38 гривень; прострочив сплату відсотків за користування кредитом в період з 29.10.2014 р. по 18.05.2015р. в сумі 13 739,43 грн.

В зв'язку з порушенням умов кредитного договору 27 травня 2015 року на адресу відповідача листом №8157/1-2.8 направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості з кредитним договором.

В забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором було укладено між позивачем, відповідачем та ОСОБА_3 договір поруки № 101.8-02/107 від 20.07.2011 року.

В зв'язку з порушенням умов кредитного договору 01 липня 2015 року на адресу ОСОБА_3 листом №5526/1-218 направлено вимогу про повернення всієї суми заборгованості відповідача за кредитним договором.

У зв'язку з вищевикладеним, враховуючи збільшені позовні вимоги, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 213 551 грн. 54 коп.

Незважаючи на вимоги позивача від 27 травня 2015 року у листі №8157/1-2.8 та від 01 липня 2015 року у листі №5526/1-218 погасити у 60-денний термін прострочену заборгованість та пеню по зазначеному кредитному договору (а.с.30-34), ні позичальник ОСОБА_2, ні поручитель ОСОБА_3 не виконали умови вищевказаного кредитного договору і їх заборгованість по кредиту та процентам станом на 16 лютого 2016 року становить 213 551 грн. 54 коп., з яких: борг за кредитом з урахуванням індексу інфляцій та трьох процентів річних розмірі 148 160 грн. 16 коп., борг за процентами 54 401 грн. 71 коп., пеня в розмірі 10 989 грн. 67 коп. ( а.с.137-143).

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд обґрунтовано виходив з положень ст.ст. 526, 554 ЦК України та дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог, оскільки відповідачі не виконували належним чином своїх зобов'язань перед банком щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог банку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо того, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий банком і покладений в основу судового рішення, ґрунтується на безпідставному підвищенні банком відсотків за користування кредитними грошима: з 17,5% до 22,5%, а в подальшому і до 27,5%, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з п.п. 3.3.1 кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються Банком за ставкою у розмірі 17,5 відсотків річних з урахуванням можливості автоматично її збільшення або зменшення згідно з відповідними підпунктами пункту 3.3. цього Договору.

Відповідно до п.п.п. 3.3.3 кредитного договору у випадку невиконання зобов'язань, передбачених п.5.3.12. цього договору, процентна ставка підвищується на 5% (п'ять) процентів річних у порівнянні з передбаченою п.3.3.1. процентною ставкою за цим Договором, з третього робочого дня після закінчення строку визначеного в п.п. 5.3.12. цього договору. Збільшення розміру Процентів відповідного до цього підпункту Договору не є односторонньою зміною умов цього договору , охоплюється домовленістю сторін про розмір процентів за цим Договором. При цьому, Позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що для вказаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання Сторонами будь-яких інших додаткових договорів/документів, крім цього Договору.

Згідно п.п. 3.14-3.16., 5.3.12. Кредитного договору, Позичальник зобов'язаний надати в Банк документи щодо підтвердження цільового використання 50% суми кредиту, наданого відповідно до цього договору, у строк, що не перевищує 7 календарних днів з дня отримання кредиту шляхом надання договорів та/або платіжні документи, на підставі яких Банк має можливість визначити цільове використання кредиту.

Відповідно до п.п.2.1 3.16. кредитного договору, 50% суми наданого відповідного має бути використане виключно на погашення кредитної заборгованості у Банку АППБ «Аваль» за кредитним договором №014/06-11/1074 від 10.11.2005 року та заборгованості перед фізичною особою ОСОБА_4 згідно договору позики грошей №1 від 16.01.2010 року.

Оскільки позичальником в порушення вказаних вимог кредитного договору не надано підтвердження цільового використання Кредиту (на адресу Банку не надавалися та не надходили жодні договори та/або платіжні документи на підтвердження використання 50% суми кредиту на погашення кредитної заборгованості перед АППБ «Аваль» та ОСОБА_4, колегія суддів вважає, що банком правомірно з 01 серпня 2011 року (з третього робочого дня зі спливом 7 календарних днів з дати укладення договору) підвищено кредитну ставку за користування кредитними коштами на 5 відсотків до 22,5 процентів річних.

Також, на думку колегії суддів, ґрунтувалось на вимогах кредитного договору і підвищення банком процентної ставки до 27,5 % річних за користування кредитом за період з 22 липня 2014 року по 26 жовтня 2014 року та з 29 квітня 2015 року, при цьому суд виходить із такого.

Згідно п.п. 5.3.2 кредитного договору, позичальник зобов'язується забезпечити страхування в погодженій Банком страховій компанії на користь банку та на умовах, погоджених з ним, предмета іпотеки та особи позичальника.

Згідно п.п. 5.3.3 кредитного договору, у випадку закінчення строку дії договору страхування (страхового полісу) позичальник зобов'язаний забезпечити подовження строку.дії договору страхування (страхового полісу) або забезпечити укладення нового договору страхування (страхового полісу), що підтверджує факт страхування предмета застав, особи позичальника в погодженій банком страховій компанії на момент сплати страхового платежу на користь банку та на умовах, погоджених з ним, а також надати Банку копії договорів страхування та документи, що підтверджують сплату страхового платежу за 1 (один) робочий день до закінчення дії попередніх договорів страхування. Позичальник зобов'язаний виконувати вимоги договорів страхування, не припиняти їх дію та не змінювати умови цих договорів страхування без попередньої письмової згоди Банку

Згідно п.п.п. 3.3.2. Кредитного договору у випадку невиконання зобов'язань, передбачених п.5.3.3. цього Договору, розмір процентів згідно п.п. 3.3.1. підвищуються на 5 % (п'ять відсотків) річних з третього робочого дня невиконання Позичальником хоча б одного із зобов'язань, передбачених п.п. 5.3.3. цього Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позичальник в порушення вказаних вимог кредитного договору не надав чергового підтвердження страхування предметі іпотеки та особи позичальника в липні 2014 року (строк страхування за попередніми договорами страхування сплив 20 липня 2014 року), в зв'язку з чим 22 липня 2014 року, банк відповідно до умов п.п. 3.3.2. Кредитного договору підвищено відсоткову ставку за користування кредитними коштами на 5 (п'ять) відсотків до 27,5 процентів річних.

Також в порушення вимог п.п.5.3.3 кредитного договору ОСОБА_2 не надав банку підтвердження сплати другого страхового платежу за договором страхування предмету застави від 27 жовтня 2014 року, за яким другий страховий платіж у розмірі 210 грн. 43 коп. ОСОБА_2 мав внести 27 квітня 2015 року, у зв»язку з чим з 29 квітня 2015 року банк правомірно збільшив процентну ставку до 27,5 % річних.

2

З таких обставин, твердження апелянта щодо неправильності розрахунку суми заборгованості колегія суддів не вважає обґрунтованими, оскільки вони спростовуються розрахунком, випискою по рахунку, відкритого на ім»я відповідача та копіями меморіальних ордерів. Даних про інших розмір заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Доводи апелянта про незаконність вимоги банку про дострокове повернення кредиту не відповідають вказаним вимогам закону та умовам кредитного договору ( п.5.2.13), оскільки відповідачів порушили умов договору і прострочив виконання чергових платежів по кредитному договору, і отримавши повідомлення банку про дострокове погашення кредиту ( а.с.30-34), його не виконали.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не довели, що банк не надав їм перед укладенням договорі кредиту та поруки усю необхідну інформацію як споживачам, передбачену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, посилання позивача на непоінформованість з умовами кредитування спростовується особистим підписом ОСОБА_2 на договорі, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про згоду зі всіма його умовами.

Твердження ОСОБА_2 про те, що ним нібито не отримано примірник Договору кредиту та графік погашення боргу є таким, що не відповідає дійсності. Так, на сторінці 11 Договору кредиту зазначено наступне: «Графік повернення кредиту і сплати Процентів та розрахунок вартості супутніх послуг отримав», твердження скріплено особистим підписом ОСОБА_2, а також зазначено «оригінал цього Договору Позичальник отримав в день його підписання», твердження скріплено особистим підписом ОСОБА_2

Також відсутні підстави для визнання умов Кредитного договору, договору поруки недійсним виходячи з наступного:

Під час укладення Кредитного договору, Позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним, тобто Банком не були порушені вимоги ст. 203 ЦК України.

Як вбачається з Кредитного договору, то при його укладені Позичальнику були відомі усі суттєві умови договору, про що свідчать її особисті підписи в Кредитному договорі, додатку до Кредитного договору, у Листі з інформацією про умови кредитування та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти умови на невигідних для себе умовах.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий

Судді :