Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Гордійчук С.О., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання Коробчук А.М,,

з участю відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення,

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 23 листопада 2015 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк», шляхом звернення стягнення на предмет Іпотеки за Іпотечним договором від 12.02.2008 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р. №229, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 42,2 м. кв, житловою площею - 27,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_2, на підставі правовстановлюючих документів (свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.12.2007 року, в реєстрі № 1-190; право власності зареєстровано в КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2008 року, номер запису: 112-54022, в книзі 192, реєстраційний номер 21379968); на погашення заборгованості за договором кредитної лінії № 66 від 12.02.2008р., яка станом на 23.11.2015 року становить: 19 775,83 доларів США, в тому числі: залишок позики 9 600,00 доларів США; нараховані та несплачені відсотки за користування позикою 4 467,81 доларів США; нарахована та несплачена пеня по основному боргу із 16.01.2013 року 2 674,55 доларів США; нарахована та несплачена пеня за відсотками в сумі за рішенням суду від 16.01.2013 року в справі №2-6762/11 та із 16.01.2013 року 3 033,47 доларів США. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Надано ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також в органах державної реєстрації прав - структурних підрозділах територіальних органів Мін'юсту, що забезпечують реалізацію __________________________________________________________________________Справа № 569/5314/15-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_6

Провадження № 22-ц 787/1784/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_1

повноважень Укрдержреєстру та реєстрації права власності на нерухоме майно, та нотаріусів, будь-яких документів (їх копії, дублікати, витяги з державних реєстрів, довідки), необхідні для продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_2 із двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, із зняттям з реєстраційного обліку у Відділі УДМС міста Рівне ГУДМСУ в Рівненській області без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» кошти на відшкодування судового збору у розмірі 243,60 грн.. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних за прострочену заборгованість по основному боргу та відсотках шляхом звернення на предмет іпотеки та в передачі в управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» на період реалізації предмета іпотеки, в порядку ст. 34 Закону України «Про іпотеку», відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, упереджено та однобічно, ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 оскаржили його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі зазначають, що судом неправомірно постановлене заочне рішення, оскільки ні виклики, ні повідомлення у встановленому законом порядку вони не отримували. Стверджують, що відповідач досі позбавлений можливості знайомитись з матеріалами справи і його відповідні заяви ігноруються, у звязку з чим порушується його конституційне право на одержання інформації про час та місце розгляду своєї справи. Вказують, що порядок розгляду справи в суді повністю позбавив відповідача права на подання заперечень по суті позовних вимог, адже розрахунок заборгованості приховується умисно, завищуються суми, розрахунок проведений станом на незрозумілу дату «станом на день розгляду справи». Заперечують вказаний в оскаржуваному рішенні розмір заборгованості, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором встановлений рішенням суду від 16 січня 2013 року (справа № 2-6762/11 між тими ж сторонами з приводу того ж кредитного договору) в сумі 15 286,28 доларів США. Доводять, що судом при ухвалення рішення не взято до уваги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який визначає, що протягом його дії не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадян України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами. Додають, що суд не мав права звертати стягнення за валютним кредитом на споживчі цілі на двокімнатну квартиру, належну відповідачу на праві приватної власності, та виселяти його з неї. З наведених міркувань просять скасувати заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2015 року.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 12 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ "Ощадбанк" було укладено договір кредитної відновлювальної лінії № 66, згідно якого відповідачем було отримано кредит в розмірі 10 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,7 % річних та кінцевим строком повернення кредиту не пізніше 09.02.2018 року.

Згідно положень п. 3.3.1 Кредитного договору Позичальник зобовязався в строки, обумовлені цим Договором, повернути Кредит в сумі 10000 доларів США та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги, встановлені цим Договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобовязань по цьому Договору, на першу вимогу ОСОБА_7 достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів, сплатити штрафні санкції у строках та на умовах, що визначені цим Договором, а також і відшкодувати в повному обсязі збитки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачувати проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

12 лютого 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №66 від 12 лютого 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, згідно якого ОСОБА_2 передав в іпотеку двокімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1, та належить відповідачу на праві власності.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання. Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За ч.2 ст.575 ЦК України іпотека є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Спірні відносини між сторонами виникли у звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за договором та як наслідок утворення заборгованості.

У квітні 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_2 зобов»язання щодо повернення кредитних коштів не виконав, і, збільшивши під час розгляду справи позовні вимоги, просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка станом на 22 листопада 2015 року становила: 22 586,69 дол.США і складалась: 9600 дол.США позика; 4467,81 дол.США нараховані відсотки; 3 558,60 дол.США пеня по основному боргу; 3 758,08 дол.США пеня за відсотками; 584,75 дол.США 3% річних за прострочення основного боргу; 617,45 дол.США 3% річних за прострочку заборгованості по відставках. ОСОБА_7 просив виселити ОСОБА_2 з житлового приміщення, що є предметом іпотеки.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції в своєму висновку зазначив, що ОСОБА_2О порушив умови кредитно - заставного договору, кошти, надані банком, у встановлений строк не повернув, тому Банк правомірно звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Визначаючи розмір заборгованості, в рахунок якої підлягає звернення стягнення на іпотечне майно, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Рівненського міського суду від 16 січня 2013 року в справі №2-6762/11 між тими сторонами і предмету спору визначена заборгованість за Кредитним договором №66 від 12.02.2008 року і становить 19 775,83 дол. США: залишок позики 9600,00 дол. США; нараховані та несплачені відсотки за користування позикою 4467,81 дол. США; нарахована та несплачена пеня по основному боргу 2674,55 дол. США; нарахована та несплачена пеня за відсотками в сумі 3033,47 дол. США.

З таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково.

Відповідно до рішення Рівненського міського суду від 16 січня 2013 року в справі №2-6762/11 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредиту та за зустрічним позовом ОСОБА_2 про захист прав споживача, про визнання дій відповідача неправомірними, про припинення зобовязань та розірвання договорів, про проведення взаємозвірки та взаємозаліку заборгованості встановлений факт порушення ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором №66 від 12.02.2008 року. Даним рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто на користь банку 15286,28 дол.США, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються судом при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Рішення суду від 16 січня 2013 року не виконане.

Відповідно до п.4.1 Кредитного договору, виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором забезпечено іпотекою - АДРЕСА_2.

На підставі ч.1 ст.589 ЦК України у разі не виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право стягнення на предмет застави.

За ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі не виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до умов п.6., п.6.2. 1 Договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобовязання не буде виконане, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання Іпотекодавцем та/або Боржником будь-якого з своїх обовязків, передбачених цим Договором та /або Кредитним договором. При цьому Іпотекодержатель зобовязаний надіслати Іпотекодавцю та Боржнику, якщо він є відмінним від Іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушення зобовязання, вимога про його виконання протягом 30 календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет Іпотеки. Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет Іпотеки будь-яким способом не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення господарського суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку.

11 червня 2014 року за №09-12/1982 та 24 жовтня 2014 року за №09-12/1930 Банк направляв відповідачу вимогу про необхідність погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №66 від 12.02.2008 року та попереджував про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Вказані вимоги були направлені за місцем зареєстрованого постійного місця проживання відповідача, однак повернуті без отримання.

З огляду на встановлені обставини справи та вимоги закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Банк правомірно звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 2 вересня 2015 року виніс постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення.

Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

З врахуванням того, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо виселення відповідача з належної йому на праві власності квартири, що була придбана ним не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині виселення відповідача підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову про виселення.

Судом встановлено: у позивача є ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, а кредит відповідача виданий у доларах США, що дає підстави для визначення заборгованості за кредитом та процентами за користування цим кредитом в іноземній валюті.

Разом з тим, чинним законодавством встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Дія Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Таким чином, пеня та інші штрафні санкції можуть обчислюватися і стягуватися лише в національній валюті України гривні, а тому, визначення судом розміру пені в доларах США, а не в національній валюті суперечить діючому законодавству.

У зв»язку з цим заборгованість пені, в рахунок якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, становить:64 135,71 грн. - нарахована та несплачена пеня по тілу кредиту; 72 742,62 грн. - нарахована та несплачена пеня за відсотками.

Через невиконання позичальником вимог кредитора ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", відповідно до якого протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Колегія суддів вважає, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами по даній справі.

У судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що квартира, передана в іпотеку, використовується ОСОБА_2 для постійного проживання, іншого житла він не має, про що свідчать дані про його реєстрацію, а також відповідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в т. ч. наданих у судовому засіданні апеляційного суду. Позивачем наведених вище обставин не спростовано.

Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій це тимчасове обмеження і згідно зі ст. 3 цього закону він втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Таким чином, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції про виселення та незастосування до даних правовідносин Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є обґрунтованими.

Заперечуючи в апеляційній скарзі розмір заборгованості, визначений судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, відповідач такі посилання не підтвердив жодними доказами, а тому, на думку колегії суддів, рішення суду в цій частині доводами апеляційної скарги не спростоване.

Суд відмовив у застосуванні ч.2 ст. 625 ЦК України до кредитних правовідносин між сторонами, з тих підстав, що договором встановлений інший розмір відсотків за порушення зобов»язань. Рішення в цій частині сторонами не оскаржене.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду щодо визначення способу реалізації предмета іпотеки, а тому рішення в даній частині слід залишити без змін.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати частково та ухвалити нове рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» та виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної відновлювальної лінії № 66 від 12 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ "Ощадбанк" в сумі:

- 14067,81 доларів США, яка складається: тіло кредиту 9 600,00 доларів США; нараховані та несплачені відсотки за користування позикою 4 467,81 доларів США;

- 64 135,71 грн - нарахована та несплачена пеня по тілу кредиту;

- 72 742,62 грн - нарахована та несплачена пеня за відсотками

шляхом звернення стягнення на предмет Іпотеки за Іпотечним договором від 12.02.2008 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 229, двокімнатну квартиру, загальною площею 42,2 м. кв, житловою площею - 27,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та належить на праві власності ОСОБА_2, на підставі правовстановлюючих документів - свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.12.2007 року на 1/2 частину квартири(в реєстрі № 1-190) та свідоцтва про право власності на 1/2 квартири, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради(зареєстровано в КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2008 року реєстр.номер 21379968) за ціною встановленою за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб"єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішення суду в частині стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення відмовити.

Рішення суду в частині визначення способу реалізації предмета іпотеки та в частині відмови в задоволенні стягнення 3% річних залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_1

Судді: підпис ОСОБА_8

підпис ОСОБА_9

Копія вірна: судд-доповідач ОСОБА_1