УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г.,Леванчука О.А., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про поновлення на роботі та стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 2 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком»), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд поновити її на попередньому місці роботи в Тернопільській філії ПАТ «Укртелеком», у комбінованому центрі телекомунікацій № 142 (м. Тернопіль), в цеху експлуатації об'єктів зв'язку (м. Тернопіль), стягнути на її користь з відповідача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення і до дня поновлення на роботі.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що з серпня 1981 року вона працювала в Бережанському районному відділі зв'язку на посаді електромонтера дистанційного обладнання. В процесі реорганізації підприємства була переведена на посаду електромеханіка. 12 серпня 2015 року була звільнена із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки рішення профспілкової організації про надання дозволу на звільнення ухвалено з порушенням процедури та закону, скорочення її посади не відбулося, крім того при звільненyі не було враховано її переважного права на заміщення вакантної посади, незважаючи на те, що рівнозначні вакантні посади у відповідача на момент звільнення позивача були вільні.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 2 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року, позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_6 на попередньому місці роботи в Тернопільській філії ПАТ «Укртелеком», у комбінованому центрі телекомунікацій № 142 (м. Тернопіль), в цеху експлуатації об'єктів зв'язку (м. Тернопіль) із місцем роботи в м. Бережани Тернопільської області.

Стягнуто на її користь з відповідача 13 384 грн 80 коп. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також стягнуто з відповідача на користь держави 243 грн 60 коп. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місяці допущено до негайного виконання.

У касаційній скарзі ПАТ «Укртелеком» просить скасувати рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 2 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року і ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем її трудових прав при звільненні та наявності правових підстав для поновлення позивача на роботі зі стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такі висновки судів ґрунтуються на зібраних у справі доказах, встановлених судами обставин справи, нормах чинного законодавства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).

За приписами ч. 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судами попередніх інстанцій при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_6 з серпня 1981 року працювала у Бережанському районному відділі зв'язку на посаді електромонтера станційного обладнання міжміських телефонних станцій. В жовтні 1987 року була переведена електромонтером станційного обладнання ЛАЗу. У процесі реорганізації підприємства її було переведено у Бережанський районний вузол електрозв'язку на посаду електромеханіка.

Встановлено, що на підставі наказу ПАТ «Укртелеком» від 1 жовтня 2014 року № 518 «Щодо організаційної структури ПАТ «Укртелеком» введена в дію організаційна структура філії ПАТ «Укртелеком», зокрема західного макрорегіону у складі Львівської філії - керуючої Волинської, Рівненської, Тернопільської, Хмельницької, Закарпатської, Івано-Франківської, Чернівецької філій.

Наказом ПАТ «Укртелеком» від 16 жовтня 2014 року № 543 внесено зміни до штатного розпису ПАТ «Укртелеком» (щодо філій ПАТ «Укртелеком»), а саме: введено до штатного розпису структурні підрозділи та посади Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» згідно з додатком № 4, зокрема всього по станційно-лінійній дільниці № 1 м. Бережани 20 посад.

Відповідно до наказу ПАТ «Укртелеком» № 583 від 31 жовтня 2014 року відбулось скорочення чисельності та штату працівників ПАТ «Укртелеком» та 10 листопада 2014 року було внесено зміни до штатного розпису ПАТ «Укртелеком» (в частині філій ПАТ «Укртелеком»), а саме: виведено із штатного розпису Тернопільської філії структурні підрозділи та посади згідно з додатком № 4 до зазначеного вище наказу, в тому числі структурний підрозділ Тернопільської філії, в якому працювала позивач.

10 листопада 2014 року ОСОБА_6 було попереджено про майбутнє вивільнення, 23 грудня 2014 року на засіданні президії профспілкової організації було дано згоду на розірвання трудового договору з нею.

12 січня 2015 року наказом № 17/к Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» позивача було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_6 звільнено з роботи з порушенням вимог закону. Зокрема, в період з 16 жовтня по 10 листопада 2014 року у відповідача по станційно-лінійній дільниці № 1 м. Бережани було за штатним розписом 42 посади та додатково введено 20 посад згідно з наказом ПАТ «Укртелеком» від 16 жовтня 2014 року № 543, а всього 62 посади.

Згідно з додатком № 4 до наказу від 31 жовтня 2014 року № 583 по Тернопільській філії ПАТ «Укртелеком» скороченню підлягали 42 особи, в тому числі 6 осіб - електромеханіки електрозв'язку.

Попередження про майбутнє звільнення з роботи у зв'язку із скороченням штату по Цеху телекомунікаційних послуг № 1 м. Бережани Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» було вручено лише одній особі - ОСОБА_6, незважаючи на те, що скороченню підлягали 42 особи, в тому числі 6 осіб - електромеханіки електрозв'язку. З 42 осіб, які підлягали скороченню, лише 2 особи були попереджені про скорочення, серед яких була і позивач у справі. Інші 40 працівників було переведено на інші посади. Переведення на інші посади пропонувалось особам, які мали переважне право на зайняття нових посад. Відповідач вважав, що позивач переважного права не мала, зокрема перед ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Згідно з наказом № 795/к ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як і інші особи, 6 листопада 2014 року були переведені на посади електромонтерів у комбінований центр експлуатації об'єктів № 142 (м. Тернопіль), цех телекомунікацій зв'язку (м. Тернопіль). Позивачеві така посада запропонована не була, хоч вона мала право на переведення разом з іншими працівниками на посаду електромонтера у комбінований центр експлуатації об'єктів № 142 (м. Тернопіль), цех телекомунікацій зв'язку (м. Тернопіль) з місцем роботи в м. Бережани. ОСОБА_6 була наділена переважним правом на залишення на роботі перед ОСОБА_7, оскільки має вищу продуктивність праці та безперервний стаж роботи. Відповідачем цих обставин не спростовано.

На підставі встановлених обставин суди дійшли до обґрунтованих висновків щодо незаконності звільнення позивача з роботи, оскільки при зміні в організації виробництва і праці відповідача не було враховано її переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України).

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача 13 384 грн 80 коп. середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу (5,5 місяці), суди врахували, що така позовна вимога є похідною, врахували розмір середньомісячної заробітної плати позивача за останні 2 повні місяці, що передували її звільненню, а саме 4 870 грн 23 коп. При цьому, суди вірно керувалися нормами ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якими передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки зібраних у справі доказів та висновків судів попередніх інстанцій на предмет помилковості доводів судів про реорганізацію відповідача та помилкове трактування (застосування) норм ст. ст. 42, 49-2, 36 КЗпП України щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, у той час, коли інші особи були не залишені на роботі, а переведені на інші посади в новостворену структуру відповідача.

Такі посилання касаційної скарги є безпідставними, оскільки звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України у разі зміни в організації виробництва і праці (ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) є незаконним, якщо їм на рівні з іншими працівниками та з урахуванням їх переважного права на залишення на роботі, підприємством не буде запропоновано іншої рівнозначної роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації.

В даному випадку суди вірно встановили не тільки факт наявності іншої рівнозначної роботи у відповідача, а і факт наявності у позивача переважного права на її заміщення. Як наслідок, суди дійшли вірних висновків про незаконність наказу про звільнення позивача та наявність підстав для задоволення позову в цілому.

У зв'язку з наведеним, наявні підстави вважати, що оскаржувані в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртелеком» відхилити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 2 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна
Судді:М.В. Демяносов А.О. Леванчук Ю.Г. Іваненко О.В. Ступак