У х в а л а

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Черкаської області від 1 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «АгроРось» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а :

Звенигородський районний суд Черкаської області рішенням від 1 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив; визнав недійсним типовий договір оренди землі, укладений між сторонами, та скасував його державну реєстрацію; усунув перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка належить позивачу на підставі державного акта від 20 серпня 2001 року, шляхом витребування її з незаконного володіння відповідача; стягнув з відповідача на користь позивача 551 грн 20 коп. судового збору.

Апеляційний суд Черкаської області 1 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 липня 2016 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

17 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Черкаської області від 1 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 15 Закону України «Про оренду землі»; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування підстави перегляду вказаного судового рішення суду касаційної інстанції, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на судові рішення судів касаційної інстанції від 24 липня 2007 року; 3 липня 2008 року; 1 березня 2011 року; 10, 17, 22, 30 жовтня, 8, 13, 14 і 21 листопада, 4 і 5 грудня (2 ухвали) 2012 року; 27 березня, 3 квітня, 29 травня, 24 липня, 12 і 25 вересня, 9 і 30 жовтня, 27 листопада, 18 грудня 2013 року; 12 лютого, 14 травня 2014 року; 13 квітня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 6 лютого, 14 березня, 4 квітня, 18 липня 2012 року, 18 вересня 2013 року та 12 лютого 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 29 липня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд вважав обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що відсутність у договорі оренди землі певних умов з урахуванням їх істотності, а також документів, які зазначені невід'ємною частиною цього договору, не зумовлює порушення прав позивача, тому немає правових підстав для визнання недійсним вказаного договору оренди відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі».

Разом з тим у судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- у постанові від 3 липня 2008 року Вищий господарський суд України погодився з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для визнання недійсним договору оренди землі на підставі статті 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки відсутні документи, які підтверджують право відповідача на орендовану земельну ділянку; крім того, зазначений договір оренди та додаткова угода до нього не зареєстровані в установленому законом порядку; також договір не містить відомостей щодо визначення об'єкту оренди (місце розташування й розмір земельної ділянки) та відсутній проект відведення земельної ділянки;

- в ухвалах від 3 квітня, 25 вересня, 30 жовтня, 27 листопада 2013 року, 12 лютого 2014 року, 13 квітня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для визнання недійсними спірних договорів оренди землі з огляду на те, що ці договори укладені без вільного волевиявлення позивачів, як сторони правочину, та не відповідають їх внутрішній волі, оскільки позивачі не підписували вказані договори оренди землі;

- в ухвалах від 17 жовтня, 21 листопада 2012 року, 29 травня, 24 липня, 9 жовтня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справи на новий розгляд до судів апеляційної інстанції, указавши на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин що мають значення для правильного вирішення справ;

- в ухвалах від 12 вересня, 18 грудня 2013 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про визнання недійсними оспорюваних договорів оренди землі та витребування і повернення земельних ділянок з огляду на те, що відповідачі без достатніх правових підстав користувалися спірними земельними ділянками;

- в ухвалі від 14 травня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок та усунення перешкод у користуванні ними, оскільки спірні договори укладені від імені позивачів неповноважним представником, не відповідають їх волевиявленню та внутрішній волі;

- в ухвалі від 10 жовтня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав неправильного застосування судами норм матеріального і процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, порівняння наведених судових рішень судів касаційної інстанції із судовим рішенням касаційного суду, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Разом з тим, у постанові Вищого господарського суду України від 24 липня 2007 року, ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 і 30 жовтня, 8 листопада, 4 і 5 грудня (2 ухвали) 2012 року, 27 березня 2013 року касаційні суди погодились з висновками судів про визнання недійсними спірних договорів оренди землі з огляду на те, що в них відсутні умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок, які визначені законом як істотні умови договору оренди землі, що є підставою для визнання недійсними таких договорів відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі»;

- у постановах Вищого господарського суду України від 1 березня 2011 року, 13 листопада 2012 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року касаційні суди погодились з висновками судів про визнання недійсними спірних договорів оренди землі з моменту їх укладення, оскільки зазначені спірні договори не містять істотних умов, що є підставою для відмови в їх державній реєстрації, а також для визнання цих договорів недійсними відповідно до закону.

Таким чином, наведені судові рішення судів касаційної інстанції та надані для порівняння постанови Верховного Суду України від 6 лютого, 14 березня, 4 квітня, 18 липня 2012 року, 18 вересня 2013 року та 12 лютого 2014 року свідчать про наявність неоднакового застосування судами касаційної інстанції статей 203, 215 ЦК України, статті 15 Закону України «Про оренду землі», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, що переглядається, викладеним у цих постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

Разом з тим, усуваючи розбіжності у застосуванні судами касаційної інстанції вказаних норм матеріального права у подібних правовідносинах, Верховний Суд України в постановах від 25 грудня 2013 року, 2 липня 2014 року та 21 січня, 4 лютого 2015 року сформулював правовий висновок про те, що вирішуючи спори про визнання недійними договорів оренди землі відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі», суд повинен встановити, чи зумовлює порушення прав орендодавця відсутність у договорі оренди землі передбачених частиною першою цієї норми умов; визначити істотність цих умов та з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця. При цьому Верховний Суд України відступив від правових висновків, викладених у наданих заявником для порівняння постановах.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу, про перегляд якої подано заяву. Правовий висновок суду касаційної інстанції в цій ухвалі не суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року, 2 липня 2014 року, 21 січня і 4 лютого 2015 року.

З поданої ОСОБА_4 заяви про перегляд судових рішень не вбачається підстав для необхідності відійти від правових висновків про застосування норм матеріального права, викладених у цих постановах Верховного Суду України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «АгроРось» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Черкаської області від 1 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко