Справа № 363/5067/15-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/847/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 28.01.2016
У Х В А Л А

іменем України

28 січня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів: Білоконь О.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та постанову державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції, заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_3, боржники ОСОБА_4, ОСОБА_5,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою на дії посадових осіб відділу ДВС Вишгородського РУЮ Київської області, яку мотивувала тим, що 24 червня 2015 року головний державний виконавець відділу ДВС Вишгородського РУЮ Київської області ОСОБА_6 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 47930690 щодо виконання судового рішення про усунення перешкод у користуванні ОСОБА_3 домоволодінням по пров.Київському 2 в с.Нові Петрівці Вишгородського району шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_2 з будинку. Цією постановою боржникам надано строк для добровільного виконання рішення до 8 липня 2015 року. Дану постанову вона отримала 30 червня 2015 року.

Вказувала, що 19 листопада 2015 року вона отримала лист із Вишгородського ВДВС із постановою головного державного виконавця від 9 листопада 2015 року про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій, а також вимогою про виконання рішення суду про виселення з будинку до 30 листопада 2015 року. Посилалася, що дії головного державного виконавця щодо винесення постанови про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій та вимога про виконання судового рішення є незаконною і суперечить ст.ст.30,49 Закону України «Про виконавче провадження», у відповідності з якими державний виконавець має виконати рішення немайнового характеру у двомісячний строк та закрити виконавче провадження з підстав закінчення передбаченого законом строку для його виконання та неможливістю державного виконавця проводити виконавчі дії.

У звязку із наведеним просила визнати дії головного державного виконавця щодо винесення постанови від 9 листопада 2015 року про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій, а також щодо направлення вимоги про виконання рішення суду про виселення з будинку по пров.Київському 2 в с.Нові Петрівці Вишгородського району Київської області до 30 листопада 2015 року незаконними, а постанову від 24 червня 2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 47930690 такою, що втратила свою силу.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2015 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задоволити її скаргу в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що при вирішенні скарги суд не врахуваввимог ст.30,49 Закону України «Про виконавче провадження, які встановлюють двохмісячний строк на виконання рішення суду немайнового характеру та необхідність закриття виконавчого провадження за спливом цього строку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_8 та її представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не зявилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ст.383 ЦПК України учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.387 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державну виконавчу службу задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення були прийняті відповідно до вимог закону, в межах повноважень державного виконавця і права чи свободи заявника порушено не було, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що головний державний виконавець відділу ДВС Вишгородського РУЮ при винесенні постанови про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій, а також при направленні 19 листопада 2015 року боржникам вимоги про виконання рішення суду про виселення з будинку по пров.Київському 2 в с.Нові Петрівці Вишгородського району Київської області до 30 листопада 2015 року діяв у відповідності із вимогами Закону України «Про виконавче провадження» і прав заявника не порушив, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.

При цьому суд виходив з того, що постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 47930690 від 24 червня 2015 року прийнято правомірно відповідно до ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» і закон не передбачає підстав для втрати нею юридичної сили.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно положень ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів.

Згідно ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 24 червня 2015 року головний державний виконавець відділу ДВС Вишгородського РУЮ Київської області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 47930690 на підставі виконавчого листа Вишгородського районного суду Київської області № 363/1178/13-ц від 2 грудня 2014 року про усунення перешкод у користуванні ОСОБА_3 домоволодінням по пров.Київському 2 в с.Нові Петрівці Вишгородського району шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_2 з цього будинку.

Виконавче провадження ВП № 47710625 відкрите відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема за заявою стягувача ОСОБА_3 у межах строку для пред'явлення такого документа до виконання, який відповідає вимогам закону.

Згідно ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Водночас боржник згідно ч. 6. ст. 12 Закону повинен утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

Згідно ст. 30 Закону державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк. Виконавчі дії з виконання рішення суду державний виконавець проводить до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до вимог п.п. 6, 8 ч. 1 , ч. 3 ст. 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Згідно вимог ст. 30 Закону строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження.

Судом встановлено, що постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 47930690 боржникам надано строк для добровільного виконання судового рішення у строк до 8 липня 2015 року. Вказана постанова отримана боржниками 30 червня 2015 року.

Водночас боржники письмовими заявами від 7 липня,18,19 і 30 листопада 2015 року зверталися до державного виконавця із проханням про відкладення виконавчих дій, просили надати строк для самостійного виконання рішення суду, посилались на перегляд виконуваного судового рішення та неможливість виселення з житла.

У зв'язку з цим 18 і 30 листопада 2015 року державним виконавцем складалися акти про відкладення виконавчих дій за згодою сторін з наданням можливості для добровільно виконання рішення суду про виселення.

З викладених причин примусове виконання рішення суду було відтерміновано до 7 грудня 2015 року.

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у задоволенні скарги з огляду на те, що державний виконавець при відкритті провадження та проведенні виконавчих дій, в тому чилі при винесенні постанов про залучення до проведення виконавчих дій працівників органів внутрішніх справ, дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні скарги суд не врахуваввимог ст.30,49 Закону України «Про виконавче провадження, які встановлюють двохмісячний строк на виконаня рішення суду немайнового характеру та необхідність закриття виконавчого провадження у звязку із спливом цього строку.

Згідно вимог ст. 30 Закону строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження.

Суд першої інстанції вірно констатував, що невиконання судового рішення на користь стягувача в цій справі значною мірою сталося внаслідок небажання боржників виконати його добровільно, відкладення здійснення примусових виконавчих дій за ініціативою боржників та за згодою сторін з наданням строку для самостійного виконання, коли державним виконавцем складалися про це відповідні акти.

Водночас посилання на неможливість виконання судового рішення на вимогах Закону не ґрунтується, бо закінчення виконавчих дій в цій справі призвело б до безпідставного ухилення боржників від виконання судового рішення і порушення прав стягувача, що є неприпустимим і не відповідає вимогам Закону не відповідає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції, яка регламентує право особи на справедливий суд, остаточне і обовязкове до виконання рішення суду не може лишатися не виконаним з мотивів перевищення строку встановленого для його сумлінного, законного виконання, оскільки б це фактично встановлювало б давність його виконання, що на вказаних вище вимогах Закону не ґрунтується і призвело б до порушення права особи на справедливий суд.

При цьому суд вважає, що виконання рішення про виселення не є стягненням в розумінні вимог ст. 49 Закону.

Що стосується посилань у скарзі на бездіяльність державного виконавця протягом 2-х місяців після 7 липня 2015 року, часу коли боржник подав першу заяву про неможливість звільнення будинку, то зазначені обставини згаданих вище висновків суду не спростовують.

Інших доводів незаконності судового рішення в апеляційній скарзі не наведено.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: