н/п 2-з/490/69/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року м.Миколаїв Центральний районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Мамаєвої О.В., при секретарі Крикливенко О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ,-

ВСТАНОВИВ :

15 липня 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до ПП "Чечельницкий" в особі ОСОБА_2 про зобов'зання вчинити певні дії.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 надала до суду заяву про забезпечення позову в якій просила суд накласти арешт на все майно відповідача та заборонити відповідачу виконувати будь-які дії по відчуженню, розпорядженню і здійсненню яких-небудь дій з укладення цивільно - правових угод з майном відповідача.

В обґрунтування вимоги даної заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач систематично ухиляється від взятих на себе зобов'язань усунути недоліки в виготовлених їм меблях. Також заявник вказала, що систематичні обіцянки і неправомірні дії відповідача спричинили їй моральні та душевні страждання. Виходячи з вищевикладеного заявник просила заяву задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, заходи забезпечення позову, що передбачені ЦПК України, зокрема ст.152 ЦПК України передбачає, що позов може бути забезпечено, зокрема шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього або в інших осіб та забороною вчиняти певні дії (п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України).

Згічно ч.1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом в день її надходження без повідомлення відповідача чи інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи робити неможливим виконання рішення суду. Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 роз'яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Разом з тим, з наданих до суду відомостей не вбачається передбачених законом підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Так, заявник в обґрунтування своїх вимог про забезпечення позову наголошував на наявності підстав для забезпечення позову, однак такі твердження не обгрунтовані, зокрема, не з'ясованим залишається коло майна, на яке позивач просить суд накласти арешт, не зрозуміло і те, чому позивач вважає, що не застосування зазначених ним заходів забезпечення позову у подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду у справі.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що з наданих суду відомостей та доказів встановити обставини, які є обов'язковими, згідно зазначених роз'яснень Верховного Суду України, можливим не вбачається, а тому заява позивача про застосування заходів забезпечення позову є не обґрунтованою, а отже задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 151 153, 208-210,293 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно, що належить ПП "Чечельницкий" та забороною вчиняти певні дії - відмовити. Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В.Мамаєва