Справа № 462/8925/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4966/16 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Берези В.І., Бойко С.М.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника позивача - Стасишина Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року справі за позовом Третьої комунальної стоматологічної поліклініки м. Львова до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої незаконним звільненням,-

в с т а н о в и л а :

`В грудні 2014 року представник позивача звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог, покликався на те, що наказом № 29-в/тр від 28 лютого 2014 року відповідачем ОСОБА_3, який на той час був головним лікарем Третьої комунальної стоматологічної поліклініки м. Львова? було звільнено працівників: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які вважаючи даний наказ незаконним, оскаржили таке звільнення до суду. Рішеннями суду такі звільнення були визнані незаконними та вирішено стягнути з поліклініки на користь ОСОБА_6 - 7544,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та на користь ОСОБА_5 - 32533,11 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки, винним у незаконному звільненні таких працівників є ОСОБА_3, просили стягнути з відповідача 40 077 грн. 11 коп.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги Третьої комунальної стоматологічної поліклініки м. Львова до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої незаконним звільненням - задоволено повністю.

Вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь Третьої комунальної стоматологічної поліклініки м. Львова 40077,11 грн. заподіяної шкоди. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням, відповідач ОСОБА_3 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції не було встановлено прямої шкоди. Тобто, позивач надав до суду довідки довільного зразка та довідки про доходи, які містять в собі суперечливу інформацію та підписані вони зацікавленою особою у даній справі - ОСОБА_5, особою, якій у даній справі і мала бути здійснена виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу на найбільшу суму 32 533, 11 грн. Також слід врахувати той факт, що інша особа, якій мала здійснитись виплата, є ОСОБА_6, яка є його дружиною. Звертає увагу й на те, що позовні вимоги є в будь-якому разі завищеними, чого не врахував суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що позивач не надав суду розрахунків та бухгалтерських документів, які б пояснили відмінність в сумах і датах, на що представник відповідача в судових засідання звертав увагу. Проте, суд першої інстанції в своєму рішенні взагалі не зазначив та не спростував доводів відповідача щодо зазначених суперечностей.

Вважає, що сума коштів, яка підлягає виплаті ОСОБА_5 за час вимушеного прогулу повинна бути зменшена на 7508 грн. 96 коп., а відтак позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2014 року, встановлено незаконність звільнення ОСОБА_6, поновлено останню на посаді лікаря - стоматолога терапевта та вирішено стягнути з Комунальної третьої стоматологічної поліклініки м. Львова на її користь 7544,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 5-13, 21-23).

Згідно із рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 липня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року, встановлено незаконність звільнення ОСОБА_5, поновлено останнього на посаді заступника головного лікаря по лікувальній роботі та вирішено стягнути з Комунальної третьої стоматологічної поліклініки м. Львова на його користь 32533,11 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 14-20).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до п. 2 Постанови Пленуми Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", з наступними змінами, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, заподіяної особі і майну громадянина або заподіяної майну юридичної особи, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до приписів ст. 1166 ч.1 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення нароботі.

Відповідно до абз. 3 п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при цьому належить враховувати, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Як вбачається із довідки № 462 від 19 грудня 2014 року на виконання ухвали Апеляційного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 липня 2014 року ОСОБА_5 було нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2014 року по 30 липня 2014 року у розмірі 32533,11 грн. Сума до виплати становила 25668,63 грн. та була виплачена 16 грудня 2014 року, що також стверджується довідкою про доходи ОСОБА_5 (а.с. 25, 89).

Також згідно довідки № 461 від 19 грудня 2014 року на виконання ухвали Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2014 року та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2014 року ОСОБА_6 було нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу за період у розмірі 7544,00 грн. Сума до виплати становила 5952,22 грн. та була виплачена 03 грудня 2014 року, що також стверджується довідкою про доходи ОСОБА_6 (а.с. 26, 91).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що у зв»язку з незаконним звільненням працівників ОСОБА_6 та ОСОБА_5, внаслідок дій відповідача ОСОБА_3, як встановлено рішеннями Личаківського районного суду м. Львова та ухвалами Апеляційного суду Львівської області, позивачу Третій комунальній стоматологічній поліклініці м. Львова заподіяна шкода у зв»язку з оплатою таким працівникам часу вимушеного прогулу у розмірі 40077,11 грн., а тому дану шкоду слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Дані обставини справи стверджуються наданими суду доказами, які не викликають сумніву у їх обєктивності.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження, а тому підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.