Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Завгородньої І.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківської міської ради, третя особа - приватне підприємство «Перша будівельна», про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, за касаційною скаргоюОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, яка мала у користуванні земельну ділянку, що знаходиться у м. Івано-Франківську між будинком № АДРЕСА_1, яку заповіла їй, про що 05 липня 1995 року було видано свідоцтво про право на спадщину. Зазначала, що після смерті ОСОБА_6 і до цього часу вона користується зазначеною земельною ділянкою. 18 вересня 2008 року Управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на її звернення про приватизацію земельної ділянки для сільськогосподарських потреб площею 0,0223 га, що знаходиться у м. Івано-Франківськ між будинком АДРЕСА_1, повідомило, що на території, де знаходиться спірна ділянка, розроблено генеральний план багатоповерхової забудови.

Враховуючи викладене, позивач просила визнати за нею право власності на земельну ділянку за набувальною давністю на підставі ст. 119 Земельного кодексу України та ст. 344 Цивільного кодексу України.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Ухвалюючирішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, враховуючи, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю з цільовим призначенням для будівництва житлових приміщень та входить у число земельних ділянок, які надані в оренду ТОВ «Прикарпатська туристична компанія», дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено та необгрунтовано заявленні позовні вимоги.

Крім того, у листі Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 роз'яснено, що норма ст. 119 ЗК України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватися лише з 01 січня 2017 року відповідно до п. 1 розділу ІХ «Прикінцеві положення» ЗК України, а тому правильними є висновки судів про те, що ст. 119 ЗК України до спірних правовідносин не підлягає застосуванню.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

І.М.Завгородня

О.В.Попович