Провадження № 2/760/2169/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

з участю секретарів - Подобєда О.В., Кучерини Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАЙРОКУЛ" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання видати трудову книжку, -

В С Т А Н О В И В:

24.09.2015 позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ТОВ «ПАЙРОКУЛ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання видати трудову книжку.

Позовні вимоги обґрунтовані зокрема тим, що вона з 18.02.2013 по 15.11.2013 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ПАЙРОКУЛ». Наказом від 15.11.2013 №11-15 її звільнено за власним бажанням з посади головного бухгалтера ТОВ «ПАЙРОКУЛ». В порушення вимог чинного законодавства в день її звільнення відповідач не видав її належно оформлену трудову книжку та не провів з нею розрахунок у передбачені законом строки.

З наведених підстав просить стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 38433,79 грн., заборгованість по заробітній платі в сумі 1261,85 грн. за вирахуванням податків, зобов'язати відповідача видати їй належно оформлену трудову книжку.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі з мотивів його необґрунтованості та безпідставності. В обґрунтування заперечень, посилалася на те, що позивач дійсно з 18.02.2013 по 15.11.2013 працювала в ТОВ «ПАЙРОКУЛ» на посаді головного бухгалтера з посадовим окладом згідно штатного розпису 1500,00 грн. 15.11.2013 була звільнена за власним бажанням і в день її звільнення належним чином оформлена трудова книжка була їй видана, про що позивач підписалася у наказі про її звільнення від 15.11.2013 №11-15. Відповідно до видаткових відомостей від 16.12.2016 №ВЗП-000022 та №ВЗП-000023 ТОВ «ПАЙРОКУЛ» 19.12.2013 року депонувало належні позивачу до виплати суми у загальному розмірі 2121,12 грн., в тому числі: за жовтень 2013 - 500,57 грн., за листопад 2013 - 1119,98 грн., з яких 771,33 - компенсація за невикористану відпустку. Позивач неодноразово повідомлялась шляхом направлення на її адресу рекомендованих листів про необхідність явки для отримання зазначених сум, проте позивач від явки до відповідача ухилялася. Таким чином, як зазначає представник відповідача, кількість днів за період затримки розрахунку при звільненні складає 32 дні, а відповідна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку - 967,28 грн. Також, представник відповідача зазначила, що позивач пропустила строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України, у зв'язку з цим подала суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання видати трудову книжку.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 18.02.2013 по 15.11.2013 перебувала у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «ПАЙРОКУЛ» на посаді головного бухгалтера з посадовим окладом згідно штатного розпису 1500,00 грн.

На підставі наказу від 15.11.2013 №11-1515.11.2013 ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням.

Відповідно до довідки про доходи від 26.10.2015 №10/26-15, виданої ТОВ «ПАЙРОКУЛ», представлені розміри нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за вказаний період, в тому числі, як вбачається з даної довідки, за листопад позивачу нараховано 1261,85 грн., утримано 141,87 грн. податків та загальнообов'язкових платежів, сума до виплати - 1119,98 грн.

Трудові правовідносини пов'язані із звільненням працівника та його наслідками урегульовано, зокрема КЗпП України.

Так, у відповідності до конституційних засад, визначених у ст. 43 Конституції України, стаття 38 КЗпП України закріплює право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, з власної ініціативи.

Згідно положень ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 46 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів.

Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Підставою відповідальності роботодавця є вина власника або уповноваженого ним органу.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

З огляду на вимоги ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в передбаченому процесуальним законом порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У запереченнях відповідача проти позову вказано про безпідставність посилань позивача на те, що останній не було видано належним чином оформленої трудової книжки.

На підтвердження зазначеного з боку відповідача суду представлено копію наказу від 15.11.2013 №11-1515.11.2013 про звільнення ОСОБА_1

В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що в даному документі ОСОБА_1 своїм підписом засвідчила отримання нею трудової книжки.

Так, як вбачається із змісту вказаного документу, в останньому міститься рядок «Трудову книжку отримав (ла)».

У даному рядку міститься підпис особи, який, як стверджувала в ході розгляду позивач ОСОБА_1, останній не належить.

Для з'ясування вказаної обставини, за клопотанням позивача, ухвалою суду від 03.02.2016 у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, провадження якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 11.05.2016 №3149/3150/16-32 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1, який міститься у рядку «Трудову книжку отримав(ла)» у наказі від 15.11.2013 №11-15 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. підпис від імені ОСОБА_1, який міститься у рядку «Трудову книжку отримав(ла)» у наказі від 15.11.2013 №11-15 виконаний ОСОБА_1

Оцінюючи висновок експертів у сукупності та взаємозв'язку з іншими письмовими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять.

Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено.

Отже, висновок судово-почеркознавчої експертизи від 11.05.2016 №3149/3150/16-32 на переконання суду є належним доказом у даній справі, який у своїй сукупності з іншими матеріалами справи, а саме, наказом від 15.11.2013 №11-15, визнаються судом такими, що доводять факт видачі ОСОБА_1 належно оформленої трудової книжки.

Що стосується неподання відповідачем оригіналів особистої картки з підписом позивача про отримання трудової книжки і книги обліку трудових книжок, на витребуванні яких наполягала позивач, то на думку суду даний спір може бути вирішений у їх відсутності, оскільки виходячи з принципу диспозитивної цивільного судочинства, закріпленого у ст. 11 ЦПК України, відповідач вправі самостійно визначатися з колом доказів, які пред'являються суду для доведення тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

При цьому, як повідомлено відповідачем у листі від 16.09.2016, запитувані документи за період з лютого-листопада 2013 у відповідача відсутні через неналежне ведення кадрового обліку. Оскільки за вказаних обставин, подання витребовуваних судом доказів для відповідача є об'єктивно неможливим, причини неподання визнаються судом поважними, а правова оцінка обставин, які зумовили таку неможливість (неналежне ведення кадрового обліку) судом не проводиться, оскільки останні не відносяться до предмету доказування у даній справі. У зв'язку з зазначеним, суд вважає, що неподання відповідачем оригіналів особистої картки з підписом позивача про отримання трудової книжки і книги обліку трудових книжок у даному випадку не потягне порушення принципу змагальності сторін, закріпленого у ст. 10 ЦПК України.

В той же час, виходячи з закріпленого у ст. 60 ЦПК України обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, кола підстав визначених у ст. 61 ЦПК України, за яких строну може бути звільнено від доказування, суд константує, що позивачем не було доведено підстав позову, з яким ст.ст. 47, 235 КЗпП України пов'язує можливість покладення на роботодавця обов'язку видати працівникові належно оформлену трудову книжку та сплатити на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача видати трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України належить відмовити.

Як далі видно з матеріалів справи, зобов'язання відповідача по виплаті нарахованої заробітної плати за жовтень, листопад 2013 року на час розгляду справи перед позивачем залишаються фактично не виконані.

Відповідно до довідки про доходи від 26.10.2015 №10/26-15, за жовтень 2013 позивачу нараховано 750,00 грн., утримано 49,43 грн. податків та загальнообов'язкових платежів, сума до виплати - 700,57 грн., за листопад позивачу нараховано 1261,85 грн., утримано 141,87 грн. податків та загальнообов'язкових платежів, сума до виплати - 1119,98 грн.

З наявних у справі видаткових відомостей від 16.12.2016 №ВЗП-000022 та №ВЗП-000023 ТОВ «ПАЙРОКУЛ» 19.12.2013 року вбачається, що нараховані позивачеві суми за жовтень-листопад 2013 були депоновані.

Відповідно до п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.04 р. № 637, депонована заробітна плата - це готівкові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов'язаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем неодноразово вживались заходи для повідомлення позивача про депонування нарахованих до виплати сум за жовтень та листопад 2013 шляхом направлення рекомендованих повідомлень, про що свідчать надані суду копії листів від 26.12.2013 №25/2612, від 05.02.2014 №26/0502, від 07.04.2014 №29/0704, від 11.12.2014 №1112/1, від 24.06.2015, від 18.09.2015 №б/н та відповідних поштових документів.

Зокрема, відповідно до наданих відповідачем копій повідомлень про вручення рекомендованого поштового відправлення та опису вкладення у цінний лист слідує, що такий лист від 07.04.2014 №29/0704 отриманий позивачем 18.04.2014.

Однак, як пояснила в судовому засіданні представник відповідача, позивач для отримання коштів на підприємство не з'являлась.

В судовому засіданні позивач підтвердила, що з боку відповідача вживались заходи для її повідомлення про необхідність явки на підприємство для отримання нарахованих коштів, про те так і не з могла обґрунтовано пояснити у зв'язку з чим, вона так і не з'явилась для отримання коштів, а також чому не повідомила ТОВ «ПАЙРОКУЛ» як боржника про можливість виконання свого обов'язку у інший спосіб.

При таких даних, суд приходить до висновку, що відповідач після депонування відповідних сум заробітної плати на користь позивача вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання свого обов'язку, а тому з 19.12.2013 мало місце прострочення позивачем як кредитором прийняття від відповідача виконання як від боржника.

Як зазначалось судом, підставою застосування заходів, встановлених ст.117 КЗпП України, як відповідальності роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні є вина власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, оскільки з 19.12.2013 розрахунок з позивачем не був проведений не з вини відповідача, суд приходить до висновку, що останній у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за жовтень та листопад 2013, зобов'язаний відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України сплатити на користь позивача середній заробіток за період з 15.11.2013 по 19.12.2013.

Отже, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які виходять за даний період є необґрунтованими та недоведеними, а тому в задоволенні вимог в цій частині належить відмовити.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, розрахунок розміру середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи.

Відповідно до абзацу першого пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Згідно пункту 5, абзацу першого пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденна заробітна плата позивача за один день роботи становить 36, 89 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1500, 00 грн. + 750, 00 грн. / 44 (кількість відпрацьованих робочих днів за жовтень та листопад 2013 = 51,14 грн.

Таким чином розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2013 по 19.12.2013 складає 51,14 грн. * 32 дні = 1636, 48 грн.

Разом з цим, як свідчать матеріали справи, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пред'явлені позивачем з пропуском строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Обставини, які б об'єктивно унеможливлювали звернення позивача до суду за захистом свого права, судом в ході розгляду справи не встановлено, а позивачем не наведено.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пред'явлені позивачем з пропуском строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог в частині стягнення середнього заробітку за період з 15.11.2013 по 19.12.2013 належить відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Як далі видно з матеріалів справи, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, на які відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП не обмежуються будь-яким строком, стосуються належних позивачеві сум нарахованих відповідачем у листопаді 2013 року.

Вище судом зазначалось, що за вказаний період позивачу нараховано 1261,85 грн., утримано 141,87 грн. податків та загальнообов'язкових платежів, сума до виплати - 1119,98 грн.

Фактично вказана сума заборгованості на даний час на користь позивача не сплачена.

Таким чином, з урахуванням вимог ст.ст. 509, 525, 536, 530, 599, 613 ЦК України зобов'язання відповідача перед позивачем щодо сплати заборгованості по заробітній платі за листопад 2013 року залишається невиконаним. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі належить задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача 1119,98 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити частково - в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання видати трудову книжку - належить відмовити.

Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову і позивач звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАЙРОКУЛ" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі при звільненні з врахуванням компенсації за невикористану відпустку в сумі 1119 грн. 98 коп..

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАЙРОКУЛ" на користь держави судовий збір в сумі 551, 20 грн..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя