Справа № 494/869/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2016 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, діючої від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу, укладеного на регіональній товарній біржі дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

13.07.2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, діючої від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу, укладеного на регіональній товарній біржі дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 14.07.2016 року позовну заяву залишено без руху.

22.07.2016 року позивач виконав вимоги суду та 25.07.2016 року відкрито провадження по справі.

У своїй заяві позивач зазначив, що 23.06.1998 року, між ОСОБА_1 (до одруження ОСОБА_5) та ОСОБА_2, ОСОБА_3, діючої від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, (пгт. Раухівка), Березівського району Одеської області. Квартира належала продавцям на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Березовскою районною державною адміністрацією від 27.10.1997 року під №31 та зареєстрованого Березівським БТІ Одеської області під №686. Договір укладено на регіональній товарній біржі м. Одеси та зареєстровано за №/98-00276 від 23.06.1998 року. Також зазначив, що нотаріально договір не засвідчувався, оскільки згідно Закону України «Про товарну біржу»- договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Позивач вказав, що згідно п.9 договору, позивач повинна була зареєструвати в Березівському БТІ, що було зроблено позивачем. На даний час, вона бажає розпорядитись своєю квартирою, однак відсутність нотаріальної реєстрації є перешкодою, в звязку з чим позивач змушена звернутись до суду. Також позивач, у своїй позовній заяві посилається на вимоги статті 9 Житлового кодексу України, статтю 328, частину другу статті 220 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV, вступив у дію 2004 року (далі ЦК України 2004 року), в якій просила суд визнати угоду купівлі - продажу квартириміж нею та відповідачем дійсною та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно, оскільки сторони домовились до істотних умов, окрім цього, його було повністю виконано та сплачено договірну ціну квартири, а тому з вказаних підстав просила задовольнити вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні 25.10.2016 року представник позивача та позивач позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримали у повному обсязі, зіславшись на обставини зазначені у ній. (а.с.2-3). Представник позивача також вказала, що позивач не може розпорядитися як власник вказаним майном. Окрім цього, представник позивача під час дослідження судом доказів просила доказ (договір про здачу жилого приміщення від 20 березня 2003 року (а.с.46) визнати недопустимим, оскільки позивач його не підписувала.

Відповідачі у судові засідання 31.08.2016, 22.09.2016, 12.10.2016 та 25.10.2016 року не зявились, на адресу їх проживання зазначені у позовній заяві направлялись повістки про виклик до суду, які отримані ними(а.с.33-34). Разом з цим, 10.08.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надіслали до суду заяву про визнання позовних вимог, розгляд справи просили провести без їх участі (а.с.30). Водночас, до заяви від 10.08.2016 року копії документів посвідчуючи вказаних осіб не додано.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, думку відповідачів, викладену в їх письмовій заяві, вивчивши позовну заяву, оцінивши і проаналізувавши докази, суд встановив наступне.

Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільно процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618-IV (далі ЦПК України) «кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів».

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 23.06.1998 року між ОСОБА_1 (до одруження ОСОБА_5 (а.с.6) та ОСОБА_2, ОСОБА_3, діючої від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна на регіональній товарній біржі, а саме: двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, (пгт. Раухівка), Березівського району Одеської області (а.с.4-5). Вказаний договір зареєстрований у Березівському БТІ та згідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (як зазначено у договорі) - договір не підлягав подальшому нотаріальному посвідченню, а тому позивач у нотаріуса його не реєструвала.

Відповідачами по справі позивачем визначено ОСОБА_2, ОСОБА_3, діючої від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, які, як встановлено вище, - надіслали заяву від 10.08.2016 про визнання позову.

Частиною 4 статті 174 ЦПК України передбачено «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову...».

Суд вважає зазначити, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше) позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу.

Як вбачається з позовної заяви та у судовому засіданні 25.10.2016 року позивач посилається на частину другу статті 220 ЦК України 2004 року та зазначає, що «якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати договір дійсним». Окрім цього, позивач у позові посилається на статтю 328 ЦК України 2004 року та вказує, що «право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з угод».

Згідно зі ст. 58 Конституції України, «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність осіб».

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Разом з цим, відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини, які є предметом розгляду, поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення, тобто на час укладання договору купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 153 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Разом з цим, згідно ст.ст.224-225 ЦК Української РСР передбачено, за довогором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває право власності лише у тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не праві витребувати від нього майно.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що на час виникнення правовідносин між сторонами, діяв Цивільний кодекс Української РСР, а Цивільний Кодекс України вступив в законну силу 01 січня 2004 року, а тому його положення не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами, як зазначено у позовній заяві та представником позивача у судовому засіданні.

Більш того, позивач посилаючись на статтю 220 ЦК України 2004 року у позовній заяві, доказів того, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не надала. Також, згідно договору купівлі-продажу продати майно може тільки його власник, проте згідно довідки виконавчого комітету Раухівської селищної ради від 16.09.2016 року вбачається, що за адресою : смт. Раухівка, вул. Гвардійська, буд.58, кв. 37 смт. Раухівка, Березівський район, Одеська область проживаючих та зареєстрованих осіб не має. Щодо домової книги, власник цієї адреси не відомий (а.с.44). Правовстановлюючі документи на вказану нерухомість у справі (технічний паспорт, свідоцтво, тощо) відсутні. Крім цього, позивач у позовній заяві вказує, що «…відсутність нотаріальної реєстрації є перешкодою для розпорядження квартирою…» позивача, проте останнім не надано доказів, саме в чому полягають ці перешкоди (чи зверталась до нотаріуса для відчуження цього майна, тощо).

Водночас, суд вважає зазначити, що у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (який діяв на час підписання договору купівлі-продажу) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов ( зі змінами та доповненнями від 25.05.1998 року).

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди зареєстровані на біржі нотаріальному посвідченню не підлягають.

Але на той час діяли також і нормативні акти, якими встановлений обовязковий нотаріальний порядок посвідчення угод купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до вимог ст.224-227 ЦК УРСР та ст.55 Закону України «Про нотаріат».

З огляду на вказані протиріччя, Міністерство юстиції України 10 квітня 1998 року у листі за №17-12/44 (яке діяло на час підписання договору купівлі-продажу нерухомості) дало розяснення щодо нотаріальної практики посвідчення угод купівлі-продажу нерухомого майна, здійснених через товарні біржі. У цьому листі, зокрема, зазначається, що виходячи з вимог ст.227 ЦК УРСР такі договори підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно зі ст.47 ЦК УРСР тягне недійсність договору.

Закон України «Про товарну біржу» є загальним стосовно укладення договорів і спеціальними є норми закону про нотаріальне посвідчення договорів нерухомості. Такою є правова позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловлена у низці його судових рішень від 09 липня 2014 року, від 20 січня 2016 року.

Виходячи із наведених норм матеріального права, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання угоди дійсною.

Оскільки, вимога про визнання договору купівлі-продажу дійсною залишена без задоволення з підстав зазначених вище, тому не підлягає задоволенню похідна вимога про визнання права власності на нерухоме майно.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 57, 60, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, діючої від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу, укладеного на регіональній товарній біржі дійсним та визнання права власності на нерухоме майно залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.10.2016 року.

Суддя І.А. Римар