У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: Зазимська сільська рада Броварського району Київської області, ОСОБА_7, про визнання заповітів недійсними, за касаційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вони є дітьми ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказують, що після звернення до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті свого батька, дізналися про те, що ОСОБА_10 були складені заповіти від 27 грудня 2013 року та 16 січня 2014 року, якими він заповів належне йому майно своєму синові - ОСОБА_6 Оскільки ОСОБА_10 перед смертю страждав тяжким онкологічним захворюванням і приймав відповідні медичні препарати, які б могли впливали на його фізичний та психічний стан, то вони вважають, що під час складання заповіту на користь ОСОБА_6 їх батько знаходився у стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, через що змушені звернутися до суду із позовом про визнання цих заповітів недійсними.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ представником ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та представником ОСОБА_5 - ОСОБА_9 подано касаційні скарги на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року.

За результатами автоматичного розподілу справ між суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказані касаційні скарги призначено судді-доповідачу ОСОБА_11

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2016 року № 184/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_11 у відповідності до Постанови Верховної Ради України № 1434-VIII від 05 липня 2016 року «Про звільнення суддів», у результаті чого 04 жовтня 2016 року зазначені скарги передано судді-доповідачу ОСОБА_1

У касаційних скаргах представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9 просять скасувати рішення суду першої, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Судами попередніх інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін у справі - ОСОБА_10 За своє життя ОСОБА_10 склав заповіти від 27 грудня 2013 року та 16 січня 2014 року, які були посвідчені секретарем Зазимської сільської ради Броварського району Київської області ОСОБА_12, якими заповів усе належне йому майно ОСОБА_6 Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 03 червня 2015 року № 467, проведеної експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_10 на момент посвідчення заповітів на яке-небудь психічне захворювання не страждав, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, медичні препарати, які ОСОБА_10 приймав на момент посвідчення заповітів, на його психічний стан не впливали. Такі висновки експертизи також узгоджуються з наданою сторонами медичною документацією, в якій відсутні будь-які відомості про те, що ОСОБА_6 на протязі свого життя перебував на обліку у лікаря-психіатра або лікувався у психіатричних закладах.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що оскільки позивачі не надали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у момент посвідчення заповітів ОСОБА_10 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, то підстави для задоволення позову відсутні.

Наведені в касаційних скаргах доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

О.М.Ситнік