26.10.2016 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2016 року селище Козельщина Полтавської області

Козельщинський районний суд Полтавської області

в складі головуючого судді Науменко Н.Д.

при секретарі Кумака А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Козельщині справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Відродження» про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення боргу по орендній платі, пені, відсотків, інфляційних втрат, суми майнового паю та повернення земельної ділянки, -

встановив :

03 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом і прохав розірвати договір оренди земельної ділянки № 18 площею 10,24га, укладений 2 липня 2004 року між ним та приватним орендним сільськогосподарським підприємством «Відродження», зареєстрований 23 листопада 2004 року в Козельщинському райвідділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК за №35, за яким передав в оренду належну земельну ділянку відповідачу на умові виплати орендної плати 1,5% від нормативної грошової вартості ділянки до 1 квітня наступного року стягнути не доплачену орендну плату, пеню, відсотки, інфляційні втрати, вартість майнового паю та повернути земельну ділянку. При цьому вказував, що в день підписання договору передав земельну ділянку за актом приймання - передачі. 18.09.2008 року між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторонами збільшено орендну плату до 5% від нормативно грошової оцінки землі з урахуванням індексації. Також узгоджено виплату орендної плати рівними частинами до 31 серпня та 31 грудня щорічно, продовжено дію договору до 31 грудня 2017 року. Протягом дії договору відповідач порушував умови договору оренди, що полягає у несплаті орендної плати у повному розмірі протягом 2011-2015 років, через, що утворилась заборгованість станом на 01.01.2016 рік, яка становить недоплачену орендну плату в сумі 17914,96грн, на яку нараховані інфляційні втрати в сумі 6885,82грн, пеня 7830,17грн, 3% річних в сумі 764,70грн, а всього 33396,65грн, на стягненні яких наполягав.

Також зазначив, що відповідач безпідставно утримував із орендної плати податки, на що не мав права, без згоди власника розпоряджався доходами, отриманими від оренди земельної ділянки, чим порушив права власника.

В підготовчому судовому засіданні позич уточнив свої вимоги та прохав залишити без розгляду вимогу про витребування земельної ділянки, яка судом задоволена ухвалою від 19.07.2016 року.

Позивач в судове засідання направив заяву, в якій позовні вимоги підтримував та прохав їх задовольнити, а справу розглянути без його участі, надавши повноваження представникам представляти його інтереси в суді.

Представники сторін в судове засідання не з»явилися направили заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в попередньому судовому засіданні позивні вимоги підтримували посилаючись на наведені в позові підстави. ОСОБА_3 також зазначив, що відповідачем було порушено право власника на отримання доходів від землі, що перебуває у його власності, в договір не вносились необхідні зміни, виплата орендної плати проводилась без урахування індексу інфляції, який повинен був застосовуватись окремо від індексування нормативно грошової оцінки, розмір орендної плати не переглядався.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, направили до суду письмові заперечення, в яких позову не визнали та показали, що щорічно ПОСП «Відродження» дотримувалось умов договору оренди земельної ділянки та вимог закону, орендну плату нараховувало, виходячи із нормативно грошової оцінки земельної ділянки, яка розраховувалась відділом Держгеокадастру в Козельщинському районі у розмірі 5% із застосуванням коефіцієнту 1.756, який не є обов»язковим для земель, що перебувають у приватній власності, а тому щорічно мала місце переплата орендної плати. Представники прохали застосувати строк позовної давності до вимог, що стосуються заявлених претензій за оплату у 2011-2012 роках, посилаючись на відсутність поважної причини пропуску цього строку. Також не погоджувались з думкою представників позивача про неправомірність утримання з нарахованої орендної плати податку, зазначили, що за Податковим кодексом підприємство визнано податковим агентом і зобов»язане утримувати податок з усіх нарахованих ним сум до бюджету, вважали, що вимога про стягнення з відповідача майнового паю задоволена бути не може, як не доведена в судовому засіданні.

Представник залученої до участі в якості третьої особи без самостійних вимог відділу Держгеокадастру у Козельщинському районі ОСОБА_6, направила суду інформацію, в якій зазначила, що щорічно у першому місяці року органами Держгеокадастру проводиться переоцінка нормативно грошової оцінки земельних ділянок з урахуванням індексу інфляції, яка доводиться до власників і земле користувачів, підтвердила вартість земельного паю по Оленівській сільській раді з урахування індексації у 2011 році становила 57296грн, у 2012-2013 роках -100611,8грн, у 2015 році - 125670,40грн, надала суду для огляду оригінали договору оренди земельної ділянки, додаткової угоди та документи, на підставі яких видався Державний акт позивачу.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивач є власником земельної ділянки розміром 10,24га, розташованої на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія ЯЛ №242047, виданого 18 травня 2011 року Козельщинською районною державною адміністрацією Полтавської області (а.с.10).

2.07.2004 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Козельщинському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» при Держкомземі України за №35 від 23.11.2004 року (а.с.7-8).

Згідно пунктів 1, 2, 4 Договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 10,24га, нормативною оцінкою 88272грн, на термін 9 років.

Згідно п.4.1 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій, натуральні та відробітковій формах в розмірі 1,5% в рік до 1 квітня наступного року.

18.09.2008 року до Договору укладено додаткову угоду, яку зареєстровано 25.12.2009 року у Козельщинському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» при Держкомземі України за №65 (надалі Додаткова угода).

За умовами Додаткової угоди викладено в новій редакції п.п.4.1. Договору, в якому зазначено, що «Договір укладається на термін 10 років, починаючи з дати державної реєстрації цієї Додаткової угоди і діє до 31 грудня 2017 року.

В той же час, суд вважає, що при укладанні Додаткової угоди волевиявлення сторін було направлено саме на продовження терміну дії договору.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 06.03.2013 року по справі №6-5цс13 державна реєстрації договору оренди земельної ділянки у період визначеного сторонами строку дії договору забезпечує правомірне, договірне використання орендарем орендованої земельної ділянки незалежно від дати проведення такої реєстрації.

Згідно п.11.3 Договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за:

- взаємною згодою сторін;

- рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом;

- добровільної відмови орендаря від оренди земельної ділянки за умови письмового повідомлення орендодавця не пізніше ніж за три місяці.

Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Частиною 2 ст.409 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.

Статтею 15 Закону України Про оренду землі визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її виплати.

У відповідності до ст.ст. 21-23 Закону України Про оренду землі орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю ) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється як правило у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральні формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Статтею 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв) встановлено наступне (в редакції Указу Президента N 830/2002 від 13.09.2002; із змінами, внесеними згідно з Указом Президента N 725/2008 від 19.08.2008 року): «Визнати одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Таким чином, вказаний нормативний акт не встановлює законодавчого рівня розміру орендної плати поза договірних стосунків.

Крім того, в будь-якому випадку, як зазначено вище, буд-який перегляд умов договору, в тому числі, розміру орендної плати можливий лише за згодою сторін або за рішенням суду.

Таким чином, в даному випадку позивачем не обґрунтовано та не доведено наявності порушень відповідачем умов договору в цій частині, так як позивач жодного разу не звертався до відповідача з пропозицією внести зміни до договору.

Щодо не здійснення відповідачем збільшення розміру орендної плати на індекс інфляції.

З системного аналізу пункт 4 Договору та Додаткової угоди вбачається, що сторони встановили розмір орендної плати у певному відсотковому відношенні до нормативної грошової оцінки землі, яка станом на дату укладення Договору складала 88272грн.

Залучений до участі представник третьої особи ОСОБА_6 надала суду інформацію про порядок визначення та розмір нормативно-грошової оцінки спірної земельної ділянки станом на 2011рік, яка складає 57296грн, у 2012-2014 роках - 100611,8грн. Так, станом на 2015 рік нормативна грошова оцінка земельної ділянки позивача становить 125670,40грн (з врахуванням коефіцієнтів індексації).

Зазначення в договорі обов»язкового застосування коефіцієнта індексації відноситься до оцінки земельної ділянки, яка проводиться відповідно до п.2 ст. 289 ПК України щорічно.

Позивачу нарахована орендна плата після утримання податку ( а. с. 89-96):

2011 рік 4870грн;

2012 рік 8552грн;

2013 рік 8552грн;

2014 рік 8552грн;

2015 рік 10494грн.

Під час дії договору відповідачем сплачено грошовими коштами позивачу орендну плату в наступних розмірах (без врахування утриманого податку на доходи):

2011 рік 2436грн;

2012 рік 8552грн;

2013 рік 8552грн;

2014 рік 8552грн;

2015 рік 10494грн.

Здійснення вказаних виплат підтверджено розрахунком наданим позивачем на підставі облікових даних центральної бази державного реєстру фізичних осіб ДПА України (а.с.11-30, 48) та їх отримання ним не заперечується.

Згідно з пунктом 4.1, 4.2 додаткової угоди до договору оренди обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації.

Аналогічне положення містить ч.3 ст.21 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до пункту 1 Порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого Постановою КМУ №783 від 12.05.2000 року (до скасування постановою КМУ №56 від 31.01.2011 року) грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення індексується станом на 1 січня поточного року на коефіцієнт, що визначається за формулою: Кі = [I - 10]: 100, де I - середньорічний індекс інфляції року, за результатами якого проводиться індексація. В свою чергу, після набуття чинності Податковим кодексом України це питання врегульовано п.289.2 ст.289 ПК України, де у розрахунку коефіцієнта індексації приймає участь індекс споживчих цін за попередній період.

Таким чином, вбачається, що відповідачем орендна плата за 2011-2015 роки нараховувалась від грошової оцінки земельної ділянки, до якої вже включено індекс споживчих цін (індекс інфляції), а тому суд не приймає до уваги твердження представників позивача про необхідність подвійного нарахування індексації та індексу інфляції.

Також суд вважає хибним твердження представників позивача про безпідставне утримання з нарахованої орендної плати податку з доходів фізичних осіб та військового збору, так як їх утримання прямо випливає з ст.ст.162-164, 170 Податкового кодексу України, які ст.6 ЦК України визнаються обов»язковими для виконання договірними сторонами.

Проаналізувавши надані сторонами і представником третьої особи докази, суд приходить до висновку, що виплата орендної плати в підвищеному розмірі в 2012-2015 роках орендодавцям ПОСП «Відродження» є не переплатою орендної плати, а добровільним збільшенням орендарем її розміру в звязку з збільшенням нормативно-грошової оцінки землі з застосуванням коефіцієнту 1,756, передбаченого Постановою КМ України від 31.10.2011 року, з чим орендодавець погодився та прийняв орендну плату у збільшеному розмірі без внесення змін до договору оренди землі.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено порушення відповідачем умов Договору в частині правильності нарахування орендної плати.

Суд також вважає, що орендна плата у 2011 році нараховувалась відповідачем відповідно до умов договору без застосування коефіцієнту 1,756, так як збільшення орендної плати на дану величину введено Постановою Кабінету Міністрів України №1185 від 31.10.2011 року, однак має місце не виплата орендної плати у 4 кварталі 2011 року в сумі 2434грн, що є невиконанням умов договору та порушує права позивача.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові ( ч.4 ст. 267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю 3 роки ( ст. 257 ЦК).

Відповідно до ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язаний його початок.

Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається наступного дня після вказаної дати або дня події, які у свою чергу, до цього строку не включаються.

Частинами 1 і 5 ст.261 ЦК встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особня довідалась або могла довідатись про порушення свого права. За зобов»язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається закінчення зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч.1 ст. ст.260 ЦК обчислюється за загальними правилами визначення строків, установлених ст.ст. 253-255 ЦК.

Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим а й кінцевим моментом.

Відповідно до ч.2 ст.254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідний місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.

Отже трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідача у цьому спорі, що виник між сторонами, обчислюється щодо вимоги про виплату орендної плати до 31.12.2011 року з 01.01.2012 року, коли позивач не отримав чергового платежу та закінчується 01.01.2015 року. В суд з позовом ОСОБА_1 звернувся 03.06.2016 року.

В зв»язку з викладеним, суд приходить до висновку про закінчення строку позовної давності за цією вимогою, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності щодо стягнення недоплаченої орендної плати за 2011 рік підлягає задоволенню, а позивачу необхідно відмовити у її стягнення за пропуском строку звернення за захистом порушеного права.

При цьому суд враховує, що позивач щорічно отримував орендну плату двома платежами у встановлені додатковою угодою строки і мав можливість виявити порушення його права на отримання чергової виплати до 31.12.2011 року.

До того ж, суд вважає, що невиплата чергового платежу не свідчить про систематичне невиконання умови договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами, а тому не вбачає підстав для його розірвання.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, передбачених договором або законом.

Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною ( ст.651 ЦК України).

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Частиною 1 статті 141 Земельного кодексу України передбачено підстави для припинення права користування земельною ділянкою, однією із яких є систематична несплата орендної плати.

Верховний Суд України у своїй постанові № 6-146цс12 від 12.12.2012 року звернув увагу судів на те, що дана норма закону дає підстави для висновку, що розірвання договору вимагає систематичної несплати орендної плати.

Таким чином, враховуючи вимоги закону і умови договору оренди земельної ділянки, укладеного сторонами спору, суд прийшов до висновку, що ПОСП «Відродження» як орендар земельної ділянки позивача допустило порушення умов укладеного між ними договору в частині сплати орендної плати за 2011 рік, сплативши її частково. Однак таке порушення не носить систематичний характер і не може визнаватись підставою для розірвання договору.

Позивачем не надано суду доказів, які б підтвердили факт неодноразової невиплати орендної плати або наявність інших порушень орендарем вимог статей 24, 25 ЗУ «Про оренду землі», а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Твердження представника позивача ОСОБА_3 про незаконність володіння спірною земельною ділянкою та використання доходів з неї без погодження з власником земельної ділянки як підставою для розірвання договору судом не приймаються до уваги так як є надуманим і спростовуються укладеним між сторонами договором, відповідно до якого власник передав відповідачу право користування земельною ділянкою на умовах виплати орендної плати.

Стосовно вимоги позивача зобов»язати відповідача виплатити йому вартість належного майнового паю колишнього КСП ім. Фрунзе в розмірі 6045,06грн, то судом встановлено, що ПОСП «Відродження» не є власником майна пайового фонду і використовує його на правах оренди.

Відповідно до п.3 ст.9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» - «У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі». Таким чином, здійснення виплати вартості майнового паю проводиться за згодою сторін, з урахуванням інтересів інших власників паїв.

Право на отримання свого майнового паю члени КСП мають лише відповідно до структури, визначеної рішенням зборів співвласників паїв у порядку виділу своєї частки із спільного майна, в тому числі шляхом пред»явлення позову до всіх співвласників.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів прийняття рішення зборів співвласників про виділення паю в натурі, визначення структури пайового фонду, звернення до пайовиків щодо виплати вартості майнового паю, проведення загальних зборів пайовиків з цього питання, а позов пред»явлено лише до ПОСП «Відродження», який орендує майно пайовиків, в даній позовній вимозі треба відмовити за недоведеністю.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а тому позивачеві необхідно відмовити в задоволенні позову з зазначених вище підстав.

На підставі ст.ст. 15, 21-23 ЗУ «Про оренду землі», ст.ст.254 ч.2, 256, 257, 409 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 15, 60, 197, 208, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Відродження» про розірвання договору оренди землі, стягнення недоплаченої орендної плати, інфляційних втрат, пені, відсотків за 2012-2015 роки та майнового паю відмовити за безпідставністю.

У задоволенні вимоги про стягнення недоплаченої орендної плати, інфляційних витрат, пені та відсотків за 2011 рік відмовити за пропуском строку позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання через Козельщинський районний суд Полтавської області апеляційної скарги у десятиденний строк з дня отримання повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 26.10.2016 року.

Суддя Н.Д. Науменко