АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4491/16 Справа № 185/8842/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Врона А. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права користування та вселення до житлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не проживає за вказаною адресою з вересня 2013 року, ОСОБА_4- з 2006 року. Комунальні послуги відповідачі не оплачують, місцезнаходження їх невідоме.

У зв'язку з чим, позивач просив суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування та вселення до житлового приміщення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 вересня 2014 року ОСОБА_2 замінив замки в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку з чим ОСОБА_5 не змогла потрапити в будинок, де вона до цього часу проживала, не забрала свої особисті речі. З того часу ОСОБА_2 перешкоджає їй потрапити в будинок, де зареєстровано її місце проживання.

У зв'язку з чим, ОСОБА_3, з урахувань уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та вселити у даний будинок.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року вимоги за позовом у справі № 185/8842/14-ц ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням об'єднано в одне провадження з вимогами у справі №185/10425/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права користування та вселення до житлового приміщення на підставі ст. 126 ЦПК України.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково, а саме: визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

В іншій частині позову було відмовлено.

Також, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року було повністю задоволено позовні вимоги ОСОБА_3, а саме: визнано за ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та вселено останню у вказане житлове приміщення.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги апелянта в повному обсязі та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 23 грудня 2002 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, р.№2-3064, згідно довідки колективного підприємства «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 26 січня 2016 року №10, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомостей не містить.

Місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 згідно даних паспорту, відомостей адресно-довідкового підрозділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Місце проживання ОСОБА_4., зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 25 грудня 1997 року згідно даних паспорту, відомостей адресно-довідкового підрозділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року у справі 185/6078/13-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, рішення набрало законної сили 03 лютого 2014 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 156 чинного Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належать користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі згоди власника житла, ОСОБА_2, зареєстровані у домоволодінні АДРЕСА_1 тобто відповідачі вселились до будинку в установленому законом порядку і набули прав і обов'язків, передбачених статтею 156 ЖК.

Судом, також, було досліджено наявні в матеріалах справи акти, згідно яких ОСОБА_4 не проживає в спірному домоволодінні з 2006-2007 року, а ОСОБА_3 - з 2013 року.

ОСОБА_4 вказала, що не проживає за адресою реєстрації місця проживання після укладення шлюбу, не заперечувала проти визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 вказала, що проживає за адресою: АДРЕСА_2

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання ОСОБА_3 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права користування і вселення до спірного житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що місце проживання останньої у домоволодінні по вул. АДРЕСА_1 було зареєстровано у встановленому законом порядку та за згодою власника ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин справи.

Зокрема, основним доводом апеляційної скарги є посилання на розірвання між сторонами шлюбу та фактичного припинення сумісного проживання з 2013 року.

Однак, колегія суддів не погоджується з такою позицією апелянта, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно висновків наданих начальником Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неодноразово відбувалися сварки, де з боку останнього були погрози фізичної розправи.

Тобто, можна дійти висновку, що ОСОБА_3 з 2013 року перестала проживати в спірному житловому приміщенні не з власної згоди, що свідчить про відсутність підстав для застосування положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої, член сім'ї (в тому числі колишній член сім'ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, слід зазначити, що розірвання шлюбу між сторонами, факт чого підтверджено заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року, не є підставою для визнання ОСОБА_5 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки це суперечить встановленим ст. 156 ЖК УРСР нормам.

Відповідно до положень 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто, із аналізу положень ст. ст. 1, 6, 9 ЖК України, ст. 29 ЦК України вбачається, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова