Справа № 204/8181/15-ц
Провадження № 2/204/564/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Гула А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

18 грудня 2015 року Позивач звернувся з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5, про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області було видано Свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_2, актовий запис за № 2716. За життя ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений 04.02.1994 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-458. За змістом значеного заповіту ОСОБА_7 заповів все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, своїй доньці, а саме позивачу. Спадкове майно, що залишилося після смерті Спадкодавця складається з: грошових внесків з відповідними процентами, компенсацією та Індексацією, що знаходяться в Банку. На зазначене спадкове майно позивачу 21.11.2013 року держаним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В, було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 4-2001. У видачі ж свідоцтва на про право на спадщину за заповітом на домоволодіння, що знаходиться а адресою: АДРЕСА_1, після смерті батька позивача, останньому було відмовлено у зв`язку із ненаданням правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння та відсутністю реєстрації за Спадкодавцем права власності на нього. Станом на сьогодні єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є його донька, а саме ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 15.12.1958 року, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 31.08.1979 року. За життя Спадкодавець побудував власними силами та за власні кошти житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Будівництво зазначеного будинку було розпочато батьком позивача ще у середині п'ятидесятих років минулого століття. У вказаному будинку мешкала та продовжує мешкати вся їхня родина, що підтверджується зокрема, копією домової книги та копією довідки квартального комітету № 34 від 12.01.2015 року. Безпосередньо позивач проживає та зареєстрована у зазначеному будинку від самого народження та до сьогодні. Разом зі нею у будинку мешкають та зареєстровані: донька позивача - ОСОБА_10 (зареєстрована за даною адресою з 12.06.1997 року та по даний час), донька позивача - ОСОБА_11 (зареєстрована за даною адресою з 12.06.1997 року та по даний час). Вказані обставини підтверджуються копією довідки квартального комітету № 34 від 12.01.2015 року. Тривалий час батько позивача займався впорядкуванням та оформленням документів на вказане домоволодіння та земельну ділянку, проте, на жаль, за життя так і не встиг до кінця оформити та зареєструвати за собою право власності на них. факт того, що Спадкодавець дійсно займався оформленням правовстановлюючих документів на земельну ділянку та житловий будинок підтверджується, зокрема, численними зверненнями Спадкодавця та відповідно відповідями компетентних організацій міста та документами, що підтверджують виконання певних видів землевпорядних та інвентаризаційних робіт (геодезична типозйомка М 1 500, графічні та семантичні дані ДЗК, технічна інвентаризація будівель тощо). Так, згідно відповідей ГАПУ від 17.05.2010 року та від 14.10.2010 року, адресованих Спадкодавцю, та Правилами забудови міста земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться в плані садибної і блокованої забудови; розміщення жилого буднику, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідає вимогам забудови зазначеної планувальної зони та відноситься до переважного виду використання земельної ділянки. Крім того, 14.10.2011 року комісією у складі представника Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради, представника КП «містобудування, архітектури, землеустрою та кадастру» Дніпропетровської міської ради та безпосередньо Спадкодавця було здійснено обстеження земельної ділянки про що був складений відповідний Акт від 14.10.2011 року № 8/23-0911. За змістом вказаного акту, комісією встановлено, що у Спадкодавця на час обстеження був наявний висновок ГАПУ від 11.08.2011 року № 10/1629, в якому вважається за можливе оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що зайнята об'єктом самочинного будівництва по АДРЕСА_1. В подальшому, рішенням сесії Дніпропетровської міської ради від 29.02.2012 року № 136/21 «Про надання гр. ОСОБА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1». Спадкодавцю був наданий дозвіл на розроблення відповідного проекту землеустрою. Факт того, що Спадкодавець побудував вищезазначене домоволодіння й їхня родина протягом більше ніж п'ятидесяти років у ньому мешкає можуть підтвердити численні свідки та сусіди. Крім того, даний факт також підтверджується документами первинної технічної інвентаризації та оцінки домоволодіння, у яких містяться пояснення сусідів щодо вказаних обставин. Так, згідно Акту від 20.11.1974 року, складеного техніком обласного інвентаризаційного бюро ОСОБА_12 на предмет установлення прав володіння, ОСОБА_7 є зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 з 29.05.1961 року, та вказане домоволодіння належить останньому повністю на праві приватної власності, що підтвердили опитані сусіди, які пояснили, що домоволодіння було побудовано ОСОБА_7 у 1950-х роках. Станом на сьогодні домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, має наступні технічні характеристики та складається з: літ. А-1 - житловий будинок, 1960 рік побудови (прим. 1 - коридор площею 2,2 кв.м.; прим. 2 - житлова площею 8,4 кв.м.; прим. З - туалет площею 0,9 кв.м.; прим. 4 - ванна площею 1,6 кв.м.; прим. 5 - житлова площею 17,3 кв.м.; прим. 6 - житлова площею 9,3 кв.м.; прим. 7 - житлова площею 6,6 кв.м.; прим. 8 - ванна площею 2,1 кв.м.; прим. 9 кухня площею 4,1 кв.м.; прим. 10 - коридор площею 4,9 кв.м.; прим. 11 - коридор площею 10,0 кв.м.; прим. 12 - веранда площею 7,3 кв.м.) загальною площею 74,7 кв.м., з яких житлова - 41,6 кв.м., допоміжна - 33,1 кв.м.; літ. А1-1 - житлова прибудова (1989 рік побудови); літ. а-1 - прибудова (1960 рік побудови); під літ. а-1 - підвал (1960 рік побудови); літ. а1-1 - прибудова (1972 рік побудови); літ. а - ганок (1989 рік побудови); літ. Б - гараж (1970 рік побудови); літ. В, Д, И (під Д) - сараї (1971,1973 роки побудови відповідно); літ. Г-2, г, г1 - літні кухні (1973 рік побудови); літ. Е, е - лазня (1979 рік побудови); літ. Ж - погріб з шийкою (1973 рік побудови); літ. З - вбиральня (1973 рік побудови); №№ 1-10,1. Зазначене підтверджується копією технічного паспорту, виготовленого станом на 04.09.2015 року фізичною особою - підприємцем ОСОБА_13 Крім того, згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта за адресою: АДРЕСА_1, виконаного на замовлення Позивача 05.09.2015 року експертом ОСОБА_14 та затвердженого директором ПП "НВП "ДНДІБВ" (ліцензія АД №031060 від 29.02.2012 року до 28.02.2017 року), недоліки зовнішніх та внутрішніх стін, фундаменту, перегородок, покриття, покрівлі відсутні. При обстеженні будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта не були виявлені дефекти й ушкодження, що обмежують нормальну експлуатацію об'єкту обстеження. Технічний стан Фундаментів, зовнішніх і внутрішніх стін, конструкцій перекриття та інших огороджуючих конструкцій - задовільний. Дефекти й ушкодження, які можуть знизити довговічність конструкцій відсутні. Заходи щодо ремонту не потрібні. За результатами проведеного технічного обстеження об'єкта встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Позивач вважає,що вона успадкувало право власності на самочинно збудований її батьком будинок, оскільки до складу спадщини входять усі права та обов'язки спадкодавця, в тому числі і право на звернення до суду з вимогою про визнання права власності на самочинно збудоване майно. Спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 спи 376 ЦК України і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216,1218 ЦК). Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК. Позивач зазначила,що у встановлений законом строк фактично та юридично прийняла спадщину. По-перше, вчасно звернулась із відповідною заявою до нотаріальної контори, а по-друге, на час відкриття спадщини проживала разом із Спадкодавцем. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищезазначене домоволодіння не змогла у зв'язку із відсутністю оформлених належним чином правовстановлюючих документів на нього. Більш того, позивач також зверталась до Дніпропетровської міської ради із заявою про відведення мені земельної ділянки під збудованим домоволодінням, яку за життя не встиг оформити Спадкодавець, проте Дніпропетровська міська рада відмовила їй у відведенні такої земельної ділянки у зв'язку із відсутністю в неї правовстановлюючих документів на домоволодіння. З огляду на вищевикладені обставини, була змушена звернутися до суду з даною позовною заявою, адже за відсутності правовстановлюючих документів на домоволодіння не можу відвести земельну ділянку, а без відведеної земельної ділянки позивач не можу оформити правовстановлюючі документи на домоволодіння у позасудовому порядку. Враховуючи вищенаведене просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті її батька.

Відповідач по справі суду заперечення в яких посилався на те, що позовні вимоги вважає безпідставними, не обгрунтованими, а позивача такою, що не мала права звернення до суду, відповідно до наступного. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивачем же не додано, та навіть не зазначено, доказів, які б підтверджували порушення, невизнання або оспорювання його прав з боку Дніпропетровської міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. З ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Якщо вірна подана копія постанови державного нотаріуса Крупської Л.В. від 18.06.2014, то позивачу - ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Позивач у своїй позовній заяві просить визнати за нею право власності на самочинно збудовані жилий будинок та господарські споруди. Вважають вимоги позивача такими, що не підтверджуються поданими належними доказами; такими, що не грунтується на законодавстві, відповідно до такого. З поданих позивачем копій відповідей виконавчих органів Дніпропетровської міської ради та її рішення від 29.02.2012 № 136/21 «Про надання ОСОБА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1» (строк дії якого минув, відповідно до п. 4.2 даного рішення 29.02.2012), вбачається намагання позивача легалізувати самочинне збудоване спадкодавцем нерухоме майно. Відповідно до п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», «право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів». Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України), тому права на таке нерухоме майно не входять до складу спадщини. В п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, а відповідно до п. 8 постанови, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Відповідно до ч. З ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо відсутні документи про відведення земельних ділянок під забудову, таке будівництво слід відмовляти у визнанні права власності на нього в порядку спадкування. Право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцями, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім'я спадкодавця), суд тим самим суттєво порушить норми матеріального права, фактично визнає право власності за позивачем без будь - якої правової підстави. У підсумку зазначили, що позивачем не доведено належність на праві власності спірного нерухомого майна спадкодавцю позивача ОСОБА_7 з посиланням на належні та допустимі докази; спірне майно, як це видно з позовної заяви і поданих позивачем копій документів, є самочинним будівництвом на яке не може бути визнано право власності. Враховуючи наведене просив відмовити в задоволенні позову.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Третя особа до суду не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_7) народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, яке видано 15.12.1958 року бюро ЗАГС Красногвардійського району м. Дніпропетровська (а.с. 12). Батьками позивача зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_15.

31 серпня 1979 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_16, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4, яке видано 31.08.1979 року будинком щастя Жовтневого району м. Дніпропетровська (а.с. 13). Після укладення шлюбу позивач змінила прізвище на «ОСОБА_1».

Батько позивача ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, яке видане 19 квітня 2012 року відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 9).

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне йому за життя майно.

За життя ОСОБА_5 залишив заповіт на ім'я своєї доньки.

Згідно заповіту від 04 лютого 1994 року ОСОБА_7 заповів все належне йому майно ОСОБА_1. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровською державною нотаріальною конторою Новіковою Н.А. та зареєстровано у реєстрі за № 3-458 (а.с. 10).

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

З матеріалів спадкової справи № 800/2012 встановлено, що після смерті спадкодавця, 03 жовтня 2012 року з заявою про прийняття спадщини № 1635 від 03.10.2012 року звернулася ОСОБА_1, в якій зазначила, що померлий ОСОБА_7 за життя залишив на її ім'я заповіт (посвідчений Третьої дніпропетровською державною нотаріальною конторою 04.02.1994 року за реєстром № 3-457), та просила видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадкове майно, що залишилося після смерті складається з грошових внесків з процентами, компенсаціями та індексаціями в ПАТ «Державний ощадний банк» (а.с. 82).

Таким чином позивач є такою, що прийняла спадщину у шестимісячний строк встановлений законом. Інших спадкоємців. Які прийняли спадщину у передбачений законом строк судом не встановлено.

Враховуючи наведені обставини судом зазначає, що єдиним спадкоємцем майна, що залишилося після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, який прийняв спадщину - є позивач по справі, ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 листопада 2013 року, яке видано державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 4-2001, спадкоємцем майна, що залишилося після смерті ОСОБА_7 є його донька - ОСОБА_1 Спадщина на яке видано свідоцтво складається з грошових внесків з процентами, компенсаціями та індексаціями, що знаходяться в ТВБВ І типу № 1000,/0603 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» на загальну суму 264 797,81 грн. (а.с. 108).

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

На виконання вимог Закону 13 червня 2014 року позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується заявою № 935 від 13.06.2014 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 800/2012 (а.с. 110).

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 червня 2014 року, виданої державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючого документа на спадкове нерухоме майно, на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 111).

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За приписами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу.

З приводу спадкування спірного житлового будинку та визнання права власності на нього суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що батько позивача по справі - ОСОБА_7 за життя побудував житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР (який діяв на час побудови будинку) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок був побудований у 1960 році, що підтверджується технічним паспортом № 04221 від 04.09.2015 року (а.с. 50-53).

У 1960 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Згідно статті 2 Указу від 26 серпня 1948 року відвід громадянам земельних ділянок як у місті так і поза містом, для будівництва індивідуальних житлових будинків відбувається у безстрокове користування.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Пунктом 10 Інструкції передбачено, що при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це.

Пункт 12 говорить, що для вирішення питання про можливість оформлення права власності (п. 10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації:

а) оглянути будинок (домоволодіння);

б) одержати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, та з'ясувати, хто являється його власником;

в) скласти акт огляду будинку (домоволодіння) і одержати відомості за підписом представника бюро технічної інвентаризації і громадян, які дали відомості;

г) перевірити документи і відомості, подані заявником, порівнюючи їх з матеріалами, що зібрані на місці огляду будинку (домоволодіння), із відомостями, одержаними від громадян.

Згідно п. 13 Інструкції бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а).

При винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння та видає реєстраційне посвідчення.

Судом встановлено, що у 1973-1974 року зазначена процедура не була дотримана батьком Позивача.

Дійсно, у 1974 році представниками БТІ було оглянуто будинок та складено відповідний акт, у відповідності до п. 12 Інструкції, що була чинною та діяла на той час.

Згідно акту від 20 листопада 1974 року складеного техніком інвентарбюро ОСОБА_18 встановлено, що було проведено обслідування домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Домоволодіння скається з житлового будинку літ. А-1, гаража. Літ. Б, сараїв - літ. В, Е, літньої кухні літ Г. Домоволодіння належить гр. ОСОБА_7 на праві приватної власності (а.с. 39).

Відповідно до вищезазначеної інструкції на підставі проведеного обстеження та наданих власником матеріалів, БТІ повинно було скласти відповідний висновок та подати його на затвердження виконкому місцевої ради, яка після розгляду цих документів могла б прийняти рішення про оформлення права власності на домоволодіння.

Однак, на підтвердження цих обставин, позивачем не надано суду відповідних належних доказів, з огляду на що суд зазначає, що ОСОБА_5 вважається таким, що не набув права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, у порядку, що діяв на час його побудови.

Судом також встановлено, що за життя ОСОБА_7 займався впорядкуванням правовстановлюючої документації на побудований ним будинок та намагався отримати земельну ділянку, на якій він розташований, у володіння та користування.

Згідно технічного паспорту виготовленого 04.09.2015 року ФОП ОСОБА_13 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 складається з коридора площею 2.2 кв.м., житлової кімнати - площею 8,4 кв.м., туалета площею 0,9 кв.м.. ванної площею 1,6 кв.м., житлової кімнати площею 17,3 кв.м., житлової кімнати площею 9,3 кв.м., житлової кімнати площею 6,36 кв.м., ванної площею 2,1 кв.м., кухні площею 4,1 кв.м., коридора площею 4,9 кв.м., коридора площею 10,0 кв.м., веранди площею 7,3 кв.м., загальною площею 74,7 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м. (а.с. 50-53).

Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління міської ради № 10/864 від 17.05.2010 року земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в зоні садибної і блокованої забудови. Розміщення жилого будинку відповідає вимогам забудови зазначеної планувальної зони та відноситься до переважного виду використання земельної ділянки (а.с. 28).

Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради № 136/21 від 29.02.2012 року «Про надання гр. ОСОБА_7 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_7 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 49).

Після розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його погодження у встановленому законодавством порядку, він має бути поданий відповідному органу виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність чи користування, який у двотижневий строк приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність чи користування.

Але не встигнувши виконати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодити його та подати на затвердження до органів місцевої влади, ОСОБА_7 помер.

Позивач по справі ОСОБА_1 також зверталася з заявою щодо відведення їй земельної ділянки як спадкоємиця прав свого померлого батька.

Однак, згідно листа Дніпропетровської міської ради № 7/22-3736 від 12.11.2014 року ОСОБА_1 було повідомлено, що для розгляду документів стосовно вирішення питань щодо передачі земельних ділянко комунальної власності по фактичному розміщенню самочинно збудованих об'єктів нерухомого майна підстави у ДМР відсутні (а.с. 54).

Судом встановлено, що відмову Дніпропетровської міської ради щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованого жилого будинку, позивачем оскаржено до суду не було.

Суд вважає занеобхідне роз'яснити Позивачу, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування чи у власність, або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду, оскільки підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Враховуючи наведене судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 - є самочинним будівництвом, оскілки був побудований на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З огляду на наведене суд вважає встановленим той факт, що ОСОБА_5 побудувавши житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 не набув права власності на нього.

Частиною 3 статті 376 ЦК України визначено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Отже, діюче законодавство передбачає можливість визнання права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво лише у разі виникнення права на земельну ділянку, однак позивачем не надано суду рішення відповідного органу влади про виділення земельної ділянки під забудову у встановленому порядку, або під уже забудоване нерухоме майно.

Доказів на підтвердження факту надання ОСОБА_7 земельної ділянки у встановленому законом порядку суду не надано.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Поряд з цим, за загальним правилом, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування").

Як роз'яснено у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

В судовому засіданні встановлено, що відповідних дозвільних документів на побудову житлового будинку у тому вигляді, в якому він є на даний час, ні у спадкодавця, ні у позивача немає.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Норми статті 392 ЦК України не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Проте будь-які докази, які б підтверджували, що спадкодавець (батько позивача) набув права власності на житловий будинок з господарськими будівлями у встановленому законом порядку, який діяв на час побудови цього майна, суду не надано.

Приймаючи до уваги той факт, що спадкодавець ОСОБА_7 під час свого життя не набув в установленому законом порядку право власності на спірний житловий будинок та господарські споруди, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи наведене, судові витрати по справі підлягають віднесення на сторону Позивача.

На підставі ст.ст. 328, 376, 392, 1216-1218, 1220, 1222, 1223, 1233, 1254, 1268, 1269, 1270, 1272, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 67 Законом України «Про нотаріат», та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 80, 88, 197, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез