Справа № 199/3315/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

19.10.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих незаконною дією посадової особи органу досудового слідства, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих незаконною дією посадової особи органу досудового слідства. В позовній заяві посилався на те, що 20 жовтня 2006 року прокурор Індустріального району м. Дніпра порушив кримінальну справу № 64061766 за ч. 2 ст. 190 КК України. 23 жовтня 2006 року слідчий Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 виніс постанову про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка, як він назначив у постанові, належить ОСОБА_4. Як зазначає позивач, на той час ОСОБА_4 продав вказану квартиру, отримав гроші за продаж, а тому дана квартира на час накладення арешту йому не належала. В кримінальній справі № 64061766, станом на 23.10.2006 року позивач не був ні підозрюваним, ні обвинувачуваним. В подальшому кримінальна справа № 64061766 була обєднана з кримінальною справою № 36061032 та прийнята до провадження слідчим ОВС з РОВС та ЗСОГ СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_5, про що слідчий Заставський І.А. 25.10.2006 року виніс відповідну постанову. 12 грудня 2006 року ОСОБА_5 виніс постанову про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченого в кримінальній справі № 36061032.

Постановою слідчого з ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 17 лютого 2007 року кримінальне переслідування у відношенні позивача по обвинуваченню за ч.4 ст.190 КК України припинено у звязку із недоведеністю його участі у скоєнні даного злочину. Про дану постанову позивач дізнався лише 28 липня 2010 року.

За результатами досудового слідства по кримінальній справі № 36061032 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 28 грудня 2010 року був ухвалений вирок № 1-173/10, яким було скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_2. Даний вирок набрав чинності 12 січня 2011 року. Як зазначає позивач у своєму позові, незаконний арешт його квартири тривав з 23 жовтня 2006 року до 12 січня 2011 року. Для зняття арешту з квартири позивач був змушений багаторазово звертатись до різних установ органів державної влади. Незаконне накладення арешту на квартиру позивача завдало йому значної матеріальної шкоди, фізичних страждань та моральної шкоди. Намагаючись зняти незаконний арешт, що був накладений слідчим Зюзь І.Н., він був змушений витратити дуже велику кількість часу та грошей, у звязку з чим він не працював, як наслідок не отримував доходи. Загальна кількість днів, що він витратив на зняття незаконного арешту складає 24 робочі дні, а тому зазначає, що має право на відшкодування упущеної вигоди в розмірі місячної мінімальної заробітної плати в розмірі 1450,00 грн. Крім того, ним були понесені витрати на надання йому адвокатських послуг в розмірі 7000,00 грн. Моральну шкоду, з урахуванням душевних страждань, позивач оцінює у 72983,33 грн. Вищевказану матеріальну та моральну шкоду позивач просив стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 внутрішніх справ України до судового засідання не зявився, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином. Надав суду письмові заперечення, відповідно до яких не вбачає підстав для задоволення письмових вимог позивача.

Представник третьої особи - Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2006 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська порушив кримінальну справу № 64061766 за ознаками ч. 2 ст. 190 КК України. 23 жовтня 2006 року слідчий Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 з метою забезпечення можливого в майбутньому позову виніс постанову про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1. В подальшому кримінальна справа № 64061766 була обєднана з кримінальною справою № 36061032 та прийняла до провадження слідчим ОВС з РОВС та ЗСОГ СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_5, про що слідчий Заставський І.А. 25.10.2006 року виніс відповідну постанову. 12 грудня 2006 року ОСОБА_5 виніс постанову про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченого в кримінальній справі № 36061032.

Постановою слідчого з ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 17 лютого 2007 року кримінальне переслідування у відношенні ОСОБА_1 по обвинуваченню за ч.4 ст.190 КК України припинено у звязку із недоведеністю його участі у скоєнні даного злочину. За результатами досудового слідства по кримінальній справі № 36061032 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 28 грудня 2010 року був ухвалений вирок № 1-173/10, який було скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_2. Даний вирок набрав чинності 12 січня 2011 року.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною 2 статті 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частинами 4,5 ст.3 Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Згідно з вимогами ст.ст. 1, 4, ч.2., ч.3 ст.13 вказаного Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням обставин справи в межах, передбачених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичних та моральних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної страти громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду.

Як було встановлено в ході розгляду справи, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби, Управління державної служби України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам у сукупності, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на характер та обсяг страждань, яких завдано позивачу внаслідок вимушених змін у його житті та його виробничих стосунках, необхідності витрати зусиль та часу для відновлення попереднього стану, заподіяними позивачу внаслідок незаконного його тримання під вартою, проведенням обшуків та арешту майна судом було стягнуто на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 15 000 гривень з державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку коштів з рахунку Державної казначейської служби України. Рішення набрало чинності 28.03.2013 року. Арешт на майно позивача накладався по вищезазначеній кримінальній справі лише відповідно до постанови слідчого Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 23 жовтня 2006 року, доказів протилежного позивачем суду не надано. Ці ж обставини встановлені і рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ОСОБА_2 внутрішніх справа України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадової особи органу, що здійснює досудове розслідування,яким у позовних вимогах позивача відмовлено в повному обсязі.

Також, відповідно до п. 9 Положення про Дніпропетровське міське управління ГУМВС України в області, затвердженого наказом УМВС України в області від 15.11.2008 № 1000 (зі змінами), Дніпропетровське міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області є юридичною особою, має самостійний баланс і згідно зі ст. 30 ЦПК України може виступати від власного імені в суді, а районні відділи Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області не являються самостійними юридичними особами та не мають самостійного балансу.

Крім того, відповідно до п. 1 Положення про Індустріальний районний відділ Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в області, затвердженого наказом УМВС України в області від 15.11.2008 № 1000 (зі змінами), Індустріальний районний відділ Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області є органом МВС України і підпорядковується Дніпропетровському МУ ГУМВС.

В свою чергу, на виконання вимог Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів ОСОБА_2 внутрішніх справ» Дніпропетровське міське управління Головного управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Дніпропетровській області з 06.11.2015 року перебуває в стані припинення.

Таким чином, враховуючи, що слідчий СВ Індустріального РВ ДМУ ОСОБА_3 фактично проходив службу підрозділі ДМУ, належним відповідачем по даній справі є Ліквідаційна комісія Дніпропетровського міського відділу Головного управління ОСОБА_2 внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. Відповідно до п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Таким чином, позивачем предявлені вимоги до неналежного відповідача.

Крім того, позивач. у своєму позові просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду та моральну шкоду в певному розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди в випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Порядок списання коштів за завдану шкоду незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень за рахунок держави передбачений пп.2 п. 9 розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України.

Відповідно до п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Проте, позивачем клопотання про заміну відповідача або залучення співвідповідача, а саме Державної казначейської служби України, до якої безпосередньо позивач ставить вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, заявлено не було.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення матеріальної шкоди, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про

відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного

процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а

ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру як витрат на правову допомогу, так і грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача з огляду на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 77,84,88 209, 212-215 ЦПК України, ст. 1176 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих незаконною дією посадової особи органу досудового слідства,- відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а особами, що не були присутніми при проголошенні рішення,- у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя: