ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5328/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Даниленка В.В.,

при секретарі: Пасько І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про визнання недійсним наказу про звільнення, визнання звільнення незаконним, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_2 у травні 2016 року звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України, в якому просила:

- визнати незаконним наказ Моторного (транспортного) страхового бюро України № 55-о від 29.04.2016 та поновити ОСОБА_2 на посаді заступника Генерального директора - Директора з питань здійснення обов'язкового страхування в Україні Моторного (транспортного) страхового бюро України;

- стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 квітня 2016 року по час прийняття судового рішення;

- стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України 100 000 (сто тисяч) гривень в якості компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що з серпня 2013 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 29.04.2016 року наказом № 55-о звільнена відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Не погоджуючись із вказаним наказом ОСОБА_2 вважає своє звільнення незаконним, оскільки підстави для звільнення за прогул відсутні, позивач з поважних причин була відсутня на роботі 21 та 22 березня 2016 року, а саме через хворобу, а процедура звільнення проведена з порушенням норм трудового законодавства та Статуту відповідача.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав та надав письмові заперечення проти позову.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

Наказом МТСБ України від 01.08.2013 № 60-о ОСОБА_2 прийнято на посаду головного експерта відділу регламентних виплат з внутрішнього страхування департаменту врегулювання та наказом від 21.05.2014 № 48-о переведено на посаду Заступника Генерального Директора з питань здійснення обов'язкового страхування в Україні.

29.04.2016 року згідно наказу № 55-о, що був виданий на виконання рішення Президії Моторного (транспортного) страхового бюро України від 28.04.2016 (протокол № 381/2016), ОСОБА_2 звільнена з посади згідно ст. 40 п.4 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Причиною для звільнення позивача стала її відсутність на роботі без поважних причин 21 та 22 березня 2016 року.

Судом встановлено, що відсутність позивача на роботі 21 та 22 березня 2016 року підтверджується: службовою запискою від 12.04.2016; актом службового розслідування від 26 квітня 2016 року, письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 15.04.2016.

В ході судового розгляду справи ОСОБА_2 також підтвердила, що 21 березня 2016 року та 22 березня 2016 року була відсутня на роботі протягом всього робочого дня.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

За змістом п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України підставами для звільнення працівника є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст.57 ЦПК України.

При цьому відсутність працівника на роботі за станом здоров'я може підтверджуватись не тільки лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, показами свідків й іншими доказами.

Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника.

На обґрунтування поважності причин відсутності на роботі 21 березня 2016 року та 22 березня 2016 року у звязку з непрацездатністю, позивачем суду надано такі документи:

- на підтвердження відсутності на роботі 21.03.2016 позивачем надано висновок спеціаліста від 21.03.2016 року за підписом та печаткою головного нейрохірурга ОСОБА_3 Олександрівської клінічної лікарні міста Києва;

- на підтвердження відсутності на роботі 22.03.2016 позивачем надано довідку КНП «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району міста Києва від 22.03.2016 року про проходження консультації в лор-лікаря, за підписом лікаря.

Відповідно до п.1.1., п.1.2. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, що затверджена наказом МОЗ від 13.11.2001 № 455 та зареєстрована Міністерством юстиції України 04.12.2001 № 1005/6196 - тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Проте, вищезазначені документи, що надані позивачем, не відповідають вимогам для оформлення документів, які видаються для засвідчення тимчасової непрацездатності працівника, що встановлені вищевказаною Інструкцією.

Також, надані позивачем довідки не доводять непрацездатність останнього у вказаний період, а свідчать лише про відвідування відповідних закладів охорони здоров'я.

Для підтвердження факту відвідування ОСОБА_2 21 та 22 березня 2016 року відповідних закладів охорони здоров'я, та видачі їй вищезазначених документів про проходження консультацій, з'ясування чи потребувала ОСОБА_2 звільнення від роботи та чи була непрацездатною 21 та 22 березня 2016 року, МТСБУ звернулось до закладів охорони здоров'я з відповідними запитами, а саме з запитом від 19.04.2016 № 6/6-01/10889 - до Головного лікаря Олександрівської клінічної лікарні м. Києва; з запитом від 19.04.2016 № 6/6-01/10890 - до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району міста Києва.

Із наданих відповідей закладів охорони здоров'я слідує, що ОСОБА_2 дійсно зверталась за консультаціями до відповідних закладів 21 та 22 березня 2016 року, а саме: з відповіді Олександрівської клінічної лікарні м. Києва від 21.04.2016 № 944/01 слідує, що ОСОБА_2 знаходилась на консультативному прийомі у головного нейрохірурга ОСОБА_3 з 09.30 по 09.50 21 березня 2016 року, за результатами чого ОСОБА_2 було видано висновок спеціаліста; з відповіді КНП «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району міста Києва від 22.04.2016 № 973 слідує, що ОСОБА_2 дійсно зверталась до лор-лікаря 22.03.2016 року близько 11.00-13.00 год, за результатами чого ОСОБА_2 лор лікарем було видано довідку довільної форми, яка несе лише інформативний характер.

З наданих довідок не вбачається нагальна необхідність проходження ОСОБА_2 таких консультацій, саме у робочі дні 21 та 22 березня 2016 року, а також не підтверджується її непрацездатність та необхідність звільнення від роботи 21 та 22 березня 2016 року.

Позивачем не доведено нагальної необхідності відвідування таких закладів у робочі дні та робочий час. Крім того, позивач не був позбавлений можливості пройти таке обстеження в неробочий час.

Будь-які інші докази підтвердження поважності причин відсутності позивача на роботі 21 та 22 березня 2016 року, а також докази її непрацездатності, позивачем та її представником не надані.

У звязку з цим, суд приходить до висновку щодо недоведеності позивачем поважності причин відсутності на роботі 21 та 22 березня 2016 року та недоведеності його непрацездатності у вказаний період.

Стосовно дотримання відповідачем порядку звільнення, передбаченого Статутом МТСБ України, судом встановлено таке.

Відповідно до п.8.4. Статуту МТСБУ - посада, яку займала позивач, входить до складу Дирекції Бюро. Відповідно до підп. в) п.8.3.2. Статуту МТСБУ, питання призначення та звільнення Директора й інших членів Дирекції Бюро відноситься до компетенції Президії Бюро.

Як слідує з матеріалів справи, звільнення ОСОБА_2 відбулось на підставі рішення Президії МТСБУ від 28.04.2016 (протокол № 381/2016), згідно з п.1.3. якого Генерального Директора МТСБУ зобов'язано видати наказ про звільнення ОСОБА_2 та провести відповідний розрахунок з нею.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не заявляє вимоги щодо визнання незаконним рішення Президії МТСБУ від 28.04.2016 (протокол № 381/2016), на виконання якого видавався оспорюваний наказ.

Щодо необхідності погодження рішення Президії МТСБУ про звільнення ОСОБИ_1 з Координаційною радою МТСБУ, судом встановлено наступне.

Відповідно до абз. 3 п.46.4 ст. 46 Закону України від 01.07.2004, № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та підп. 74 пункту 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 № 1070/2011, станом на дату ухвалення Президією МТСБУ рішення про звільнення ОСОБИ_1 та на станом на дату надання цих заперечень - функції Координаційної ради МТСБУ виконуються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Виконання функцій Координаційної ради МТСБУ Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг здійснюється у виключній відповідності до ст. 46 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що визначає виключний перелік питань, віднесених до компетенції Координаційної ради МТСБУ.

Так, ст. 46 вказаного Закону не передбачає такого повноваження Координаційної ради, як погодження звільнення членів Дирекції.

Підпунктом ж) п.46.1 ст. 46 даного Закону до компетенції Координаційної ради МТСБУ віднесено лише погодження призначення Дирекції МТСБУ.

Аналогічне положення також міститься і в Статуті МТСБУ, а саме підп. ж) п.9.2., що передбачає, що до компетенції Координаційної ради МТСБУ належить лише погодження призначення Дирекції Бюро та Директора Бюро.

Інші положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема, що врегульовують питання діяльності Президії (ст. 47), Дирекції (ст. 48) також не містять положень, які б надавали повноваження, або покладали б обов'язки на Координаційну раду щодо погодження звільнення членів Дирекції МТСБУ.

Відповідно до підп. в) пункту 47.4 статті 47 Закону, до компетенції Президії належить призначення генерального директора та інших членів дирекції МТСБУ за погодженням з Координаційною радою МТСБУ.

Відповідно до п. 48.1 ст. 48 Закону, Генеральний директор призначається Президією МТСБУ за погодженням з Координаційною радою МТСБУ.

Таким чином, положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не надають повноважень Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та не покладають обов'язків на неї щодо прийняття рішення про погодження звільнення членів Дирекції МТСБУ.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг є державним колегіальним органом, який зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст.46 Закону - Координаційна рада не має права втручатися в оперативну діяльність МТСБУ, крім здійснення нею функцій інших органів МТСБУ у випадках, передбачених цим Законом.

Зважаючи на викладене вище, положення підп. в) п.8.3.2. Статуту МТСБУ щодо погодженням з Координаційною радою Бюро звільнення членів Бюро є таким, що не узгоджується з положеннями спеціального Закону - Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що врегульовує питання діяльності МТСБУ.

Відповідно до п.13. постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.10.2008, № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" - положення установчих документів господарських товариств, які не відповідають вимогам законодавства, не застосовуються.

Враховуючи викладене вище, керуючись положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - рішення Президії МТСБУ щодо звільнення ОСОБА_2 є таким, що не потребує погодження з Координаційною радою МТСБУ.

Аналогічна позиція з питань щодо погодження з Координаційною радою рішення про звільнення членів дирекції також викладена у листах Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 12.10.2015 № 6705/05-11 та 29.10.2015 № 7362/13-11, у відповідності до яких до компетенції Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що виконує функції Координаційної ради МТСБУ не належить погодження звільнення членів Дирекції МТСБУ.

Враховуючи викладене, наказ про звільнення ОСОБА_2 від 29.04.2016 № 55-о, що видано на виконання рішення Президії МТСБУ (протокол від 28.04.2016 № 381/2016) є таким, що відповідає положенням чинного законодавства України.

Стосовно дотримання Відповідачем процедури звільнення, передбаченої КзпП України, судом встановлено наступне.

На виконання ст. 147 КзпП України, Відповідачем витребувано письмові пояснення у ОСОБА_2, що надані нею 15.04.2016.

Звільнення ОСОБА_2 погоджено з Профспілковим комітетом. А саме, 26.04.2016 року Генеральний директор МТСБУ звернувся до голови профспілкової організації МТСБУ для розгляду питання про надання згоди на звільнення заступника Генерального директора з питань здійснення обов'язкового страхування в Україні ОСОБА_2 із займаної посади з ініціативи власника у випадку прогулу (в тому числі, відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи розгляд подання власника на засіданні профспілкового комітету, що відбулося 28 квітня 2016 року у присутності позивача.

28 квітня 2016 року первинною профспілковою організацією МТСБ України прийнято рішення, яке оформлено протоколом розширеного засідання профспілкового комітету від 28 квітня 2016 року за № 13/16 про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 з МТСБ України на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

З наказом МТСБУ від 29.04.2016 № 55-о ОСОБА_2 ознайомлена у день звільнення, про що свідчить її підпис на наказі.

Враховуючи викладене вище, звільнення ОСОБА_2 проведено у відповідності до положень чинного законодавства та актів МТСБУ, а отже, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

За змістом ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Такі вимоги є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання про поновлення позивача на роботі. Зважаючи на відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно зі ст. 237 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно зі ст.ст. 10, 61 ЦПК України - сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень на користь позивача, необхідно відмовити, оскільки позивачем не надано суду жодного доказу завдання йому моральної шкоди у зв'язку з порушенням його прав та не доведено порушення його прав.

Позивачем не надано суду обґрунтованих доказів на підтвердження його правової позиції, не доведено та не надано належних і допустимих доказів щодо порушення відповідачем його прав при звільненні з посади.

Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод і інтересів.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторони повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 40, 147-149, 237-1 Кзпп, ст. 23 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 208, 212, 213, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про визнання недійсним наказу про звільнення, визнання звільнення незаконним, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення .

СУДДЯ: