У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» про поділ майна подружжя, визнання стороною договору, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_5, на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що в період з 21 червня 2003 року до 20 вересня 2012 року вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними за рахунок кредитних грошових коштів придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Зазначала про неможливість у добровільному порядку досягти з відповідачем згоди щодо її права на 1/2 частку квартири, виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, та відсутність погашення нею своєї частки кредиту.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати право спільної сумісної власності на спірну квартиру по 1/2 частці за кожним із подружжя та визнати її стороною кредитного договору, зобов'язавши Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» укласти з нею додаткову угоду.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за кожним. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірна квартира належать сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки набута за спільні грошові кошти за час шлюбу й частка кожного з них в майні є рівною відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що в період з 21 червня 2003 року до 20 вересня 2012 року ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ОСОБА_4 за договором від 7 липня 2008 року, діючи в інтересах сім'ї, отримав від Фонду прямий адресний (цільовий) кредит на придбання житла у розмірі 265 707 грн на строк - 98 кварталів з дати укладення, які були інвестовані у будівництво. Кредитний договір забезпечено іпотекою спірної нерухомості.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24 лютого 2010 року № 224 у власність ОСОБА_4 передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано 22 квітня 2010 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте суди на зазначене уваги не звернули, а також залишили поза увагою те, що 30 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, а частину отриманих грошових коштів спрямовано на погашення кредиту. Так, 29 вересня 2014 року ОСОБА_6 сплатив 147 504 грн 90 коп. на погашення заборгованості за кредитним договором від 7 липня 2008 року № 245.

При цьому ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 3 жовтня 2014 року продав спірну квартиру ОСОБА_7

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін або вказівку закону (відступлення права вимоги) є частковим правонаступництвом (сингулярне правонаступництво), оскільки не передбачає переходу всієї сукупності прав та обов'язків до правонаступника (що має місце у випадках припинення юридичної особи та спадкового наступництва у випадку смерті фізичної особи), однак є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не залучивши до участі в справі нового власника спірної квартири дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Отже, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 продав квартиру і, незважаючи на це, за ним визнано право власності на 1/2 частку квартири, як і на позивача. Одне й те саме майно не може мати кілька законних власників.

Крім того, згідно із ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Статтями 224, 225 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2013 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 5 грудня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України після відкриття провадження у справі суд невідкладно надсилає особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі.

У судове засідання 5 грудня 2013 року ОСОБА_4. не з'явився, конверт повернувся до суду з відміткою про непроживання його за адресою: АДРЕСА_2, розгляд справи було відкладено на 7 лютого 2014 року, а потім на 19 березня 2014 року.

При цьому судова повістка ОСОБА_4 з повідомленням про час та місце розгляду справи 7 лютого 2014 року та 19 березня 2014 року не направлялася.

Згідно з ч. 4 ст. 74 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена не пізніше ніж за три дні до судового засідання.

Ухвалюючи 19 березня 2014 року заочне рішення за відсутності ОСОБА_4, суд першої інстанції наведених вимог не врахував та не звернув уваги на те, що докази повідомлення відповідача про розгляд справи 7 лютого 2014 року та 19 березня 2014 року в матеріалах справи відсутні.

Розглянувши справу за відсутності відповідача, щодо якого відсутні докази повідомлення належним чином про час та місце розгляду справи, суд порушив його конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати заперечення на позов і таким чином, порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик