АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 676/1635/15-ц
Провадження № 22-ц/792/846/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області в складі :

головуючого Кізюн О.Ю.

суддів: Переверзєвої Н.І., Варвус Ю.Д.

з участю секретаря Дубової М.В.

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представників ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу провадженням № 22ц/792/846/16 за апеляційними скаргами: ОСОБА_1 та фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 09 березня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до фізичної - особи підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг,

встановила:

В березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди в сумі. В обґрунтування вимог позивач вказувала, що 12.08.2011 року між нею та ФОП ОСОБА_3 було укладено трудовий договір № 5, як між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю на посаду продавця продовольчих товарів в магазині «Хрещатик». З моменту підписання трудового договору вона працювала продавцем продовольчих товарів в магазині «Хрещатик», який належить ФОП ОСОБА_3 04.02.2015 работодавець повідомила її про звільнення з роботи з 01.02.2015 року, відала їй трудову книжку, в якій не було запису про роботу у відповідача. За період з 12.08.2011 року по 04.02.2015 року відповідачка не здійснила їй оплати за розряд, роботу в нічний час, у вихідні та святкові дні, за понаднормову роботу, не виплатила в повному обсязі заробітної плати.

Тому з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь 145 534,62 грн. заборгованості по заробітній

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_6 Справа №22ц/792/846/16

Доповідач -Кізюн О.Ю. Категорія№53,54,55

платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 4 240,50 грн./міс., а також моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.( а.с.2-3,35-36,107, 203 том.1)

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 09 березня 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на роботі продавця непродовольчих товарів у магазині «Хрещатик» фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 з 04.02.2015 року. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 24 208 грн. 22 коп., середній заробіток за час

вимушеного прогулу у розмірі 17 638 грн. 50 коп. та 1 000 грн. моральної шкоди.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення в межах суми платежу за один місяць у розмірі 1 508 грн. допущено до негайного виконання.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, і в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з ФОП ОСОБА_3 на її користь 145 534,62 грн. заборгованості по заробітної плати, середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 4 240,50 грн/міс, середній заробіток за затримку при виплаті заробітної плати, моральну шкоду в розмірі 250 000 грн. Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. В іншій частині рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 не оскаржується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неправильно застосовано до ОСОБА_1 правила ч.3 ст.184 КЗпП України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі, апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_5 апеляційну скаргу ОСОБА_3 підтримав в повному обсязі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив відхилити.

Перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення.

Статтею 3 Кодексу законів про працю України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

До 01.01.2015 року трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, підлягав реєстрації в державній службі зайнятості відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.10.2009 року № 1168 „ Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою. яка використовує найману працю" та положень ст.24-1 КЗпП України, яка виключена з Кодексу згідно із Законом № 77-УШ від 28.12.2014 року і який набрав чинності з 01.01.2015 року.

Встановлено і ці обставини ніким не оспорюються, що 12.08.2011 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3, яка використовує найману працю, та працівником ОСОБА_1 було укладено письмовий трудовий договір, згідно якого ОСОБА_1 прийнята безстроково на роботу продавця продовольчих товарів з оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць.

Цей трудовий договір зареєстровано Кам'янець - Подільським міським центром зайнятості 12.08.2011 року за № 5 (а.с.209)

В пункті 17 цього Договору роботодавцем зроблено запис про розірвання трудового договору 04.02.2015 року за прогули згідно п.4 ст.40 КЗпП України, а в п. 18 договору Кам'янець - Подільським міським центром зайнятості зроблено відмітку про зняття трудового договору з реєстрації 04.12.2015 року.

Наведені обставини об'єктивно вказують про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з ініціативи роботодавця саме 04.02.2015 року.

Поновлюючи ОСОБА_1 на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 звільнена з роботи безпідставно і що роботодавцем не було дотримано вимог трудового законодавства щодо порядку звільнення працівника.

Так, відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно ст.147 КЗпП України звільнення є одним із заходів стягнення за порушення трудової дисципліни.

Відповідно до ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

На підтвердження прогулу ОСОБА_1 04.02.2015 року відповідач ОСОБА_3 надала суду акт від 04.02.2015 року, в якому роботодавець за участю двох свідків зафіксувала відсутність ОСОБА_1 на роботі у магазині „Хрещатик" з 8.00 год. до 17.00 год. Факт невиходу на роботу ОСОБА_1 04.02.2015 року підтвердила в суді свідок ОСОБА_7 (а.с.209 зворот)

Однак, відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б об'єктивно підтвердили, що ОСОБА_1 допустила прогул без поважних причин. Як видно із матеріалів справи, розриваючи трудовий договір з ОСОБА_1 04.02.2015 року, роботодавець в порушення вимог ч.1 ст.149 КЗпП України не зажадала від ОСОБА_1 пояснень про причини невиходу на роботу.

Натомість, зі змісту позовної заяви ОСОБА_1, її письмової відповіді від 06.03.2015 року на адресу роботодавця щодо причин відсутності на роботі 04.02.2015 року , пояснень представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в засіданні апеляційного суду, вбачається, що між сторонами мав місце конфлікт з приводу оплати праці ОСОБА_1

Крім того, сторона позивача стверджувала в суді, що 04.02.2015 року ОСОБА_1 прийшла на роботу, однак роботодавець повідомив її про звільнення і до роботи не допустив.

Оскільки судом не встановлено обставин, які б об'єктивно вказували, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі 04.02.2015 року без поважних причин, тому суд першої інстанції підставно поновив ОСОБА_1 на роботі.

Разом із цим, посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення на порушення відповідачем ч.3 ст.184 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 є хибним, оскільки ОСОБА_1 на час розірвання трудового договору з нею не мала статусу одинокої матері і не підпадає під дію ст.184 КЗпП України.

Відповідно до роз'яснень, даних в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів", одинока матір це - жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 розлучена і на її дітей, в тому числі на сина ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1, батько дітей зобов'язаний судом до сплати аліментів з 24.12.2007 року і виконавчий лист перебуває на виконанні у державній виконавчій службі, що свідчить про участь батька в утриманні неповнолітніх дітей (а.с.215,217-218)

Наведені обставини свідчать про застосування судом першої інстанції норми матеріального права, яка не підлягала до застосування, тому відповідно до положень п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення із мотивувальної частини рішення посилання на ч.3 ст.184 КЗпП України.

Поновивши ОСОБА_1 на роботі, суд першої інстанції відповідно до правил ч.2 ст.235 КЗпП України підставно стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 04.02.2015 року по 09.03.2016 року в сумі 17 638 грн. 50 коп.

Згідно ст. 94 КЗпП України за виконану працівником роботу власник або уповноважений ним орган виплачує заробітну плату.

Відповідно до умов трудового договору сторони обумовили оплату праці ОСОБА_1 у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць. Сторони в договорі також вказали, що час виконання робіт не має перевищувати 40 год. на тиждень, а також що вихідні надаються 2 дні згідно графіку; робота у вихідні, святкові та неробочі дні допускається за згодою працівника і підлягає компенсації відповідно до чинного законодавства.

Під час розгляду справи сторони також визнали, що ОСОБА_1 працювала за графіком - два дні робочих та два дні вихідних.

Представник відповідача в суді пояснив, що у вихідні та святкові дні в магазині працювала власник, і що продавці до роботи у ці дні не залучалися. Такі ж пояснення суду дала свідок ОСОБА_7, яка працює продавцем у магазині „Хрещатик". Цей же свідок підтвердила, що продавці працювали по змінах: з 8.00 год. до 15.00 год. та з 15.00 год. до 23.00 год., у відпустки ходили щороку.

Судом першої інстанції об'єктивно встановлено, що за період роботи ОСОБА_1 з серпня 2011 року по січень 2015 року відповідач не виплатив позивачці заробітної плати в сумі 24 208 грн. 22 коп.

Ці обставини відповідачем не було спростовано. В наданих суду відповідачем розрахунково - платіжних відомостях за цей період підписи ОСОБА_1 про отримання нею нарахованої заробітної плати відсутні (а.с.6-47, т.2)

В суді ОСОБА_1 визнала, що з серпня 2011 року по січень 2015 року вона отримала від роботодавця в рахунок оплати праці лише 23 134 грн. 82 коп., в той час як згідно розрахунково - платіжних відомостей їй нараховано до виплати за цей період 47 343 грн. 04 коп.

Разом із цим, суд першої інстанції, з урахуванням умов трудового договору та встановлених обставин, обгрунтовано визнав недоведеними посилання позивачки на те, що вона працювала понаднормово та у вихідні і святкові дні, що оплата праці їй повинна була здійснюватися з урахуванням оплати праці продавця третього розряду.

Відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України судом першої інстанції стягнуто на користь позивачки моральне відшкодування у розмірі 1 000 грн. Колегія суддів вважає за можливе погодитись із визначеним судом розміром моральної шкоди і підстав для стягнення на користь позивачки моральної компенсації у розмірі 250 000 грн. не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 3156 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кам'янець - Подільського міськрайонного суду від 09 березня 2016 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання на ч.3 ст.184 КЗпП України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча/підпис/ О.Ю.Кізюн

Судді: підписи Н.І.Переверзєва

Ю.Д. Варвус

Копія вірна. Суддя апеляційного суду О.Ю.Кізюн