Дата документу 19.10.2016
Справа № 320/4841/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Купавської Н.М.

при секретарі Чудаковій А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки борг за розпискою у розмірі 248153 грн. 50 коп., 3% річних у розмірі 14909 грн. 60 коп., суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 169583 грн. 14 коп., а всього 432646 грн. 24 коп.

В судовому засіданні позивач на позові наполягав та пояснив, що із ОСОБА_2 він знайомий давно, оскільки його колишня дружина разом із відповідачкою торгували на ринку. 28 вересня 2013 року на прохання відповідачки він надав їй в борг 10000 доларів США з умовою повернення цієї суми на першу його вимогу. Починаючи з липня 2014 року він неодноразово усно звертався до ОСОБА_2 з проханням повернути борг, але вона всіляким чином ухиляється від виконання свого обовязку з повернення суми боргу.

Представник позивача адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та пояснила, що 28 вересня 2013 року позивач дав у борг відповідачці гроші в сумі 10000 доларів США з умовою повернення останньою цих коштів по першій вимозі позивача. Одержання ОСОБА_2 цієї суми підтверджується написаною нею власноручно розпискою. Відповідачка зобовязалася повернути гроші за першою вимогою позивача. Однак, до цього часу грошей відповідачка не повернула, на неодноразові вимоги повернути борг не реагує, борг не повертає. Станом на день звернення з позовом до суду офіційний курс долару США до гривні складає 2481,53 грн. за 100 дол. США, отже сума стягнення за боргом 10000 доларів США, еквівалентна 248 153 грн. 50 коп. Оскільки відповідачка вчасно не повертає суму боргу, то з неї підлягають стягненню інфляційні витрати, які за весь час прострочення з 01.07.2014 по 01.06.2016 складають 169583 грн. 14 коп. та 3% річних у розмірі 14 909 грн. 60 коп. Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Відповідачка в судовому засіданні позов про стягнення боргу не визнала, надавши письмові заперечення в яких зазначає, що посилання позивача на ст.1047 ЦК України безпідставні, так як ніякого письмового договору позики між ними не укладалося, підтвердження цього немає. Грошові кошти на умовах позики ОСОБА_1 не мав права надавати, оскільки не є фізичною особою підприємцем, у нього відсутня відповідна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому, він не має права вимагати сплати процентів. Відповідачка просить скасувати проценти, а правочин у даному випадку вона вважає недійсним.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем на підтвердження своїх вимог надано письмовий доказ - розписку від 28 вересня 2013 року, в якій зазначено що ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 в борг 10 000 доларів США та зобовязалася їх повернути на першу вимогу позивача /а.с.104/.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13.

Суд вважає, що надана позичальником відповідачкою по справі ОСОБА_2 позикодавцю позивачу по справі ОСОБА_1 розписка є підтвердженням укладення договору позики в простій письмовій формі і передачі грошей позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджена судом розписка підписана сторонами, а саме позикодавцем і позичальником, його зміст зафіксований в документі (розписці), а отже правочин вчинений у письмовій формі.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

На підставі дослідженої судом розписки, наданої відповідачкою позивачу, встановлено, що між сторонами укладений договір позики у письмовій формі, підписаний сторонами та засвідчено, що відповідачка отримала від позивача гроші в сумі 10 000 доларів США з обовязком повернення на першу вимогу позивача.

Судом проаналізовані заперечення відповідачки, щодо недійсності правочину. Однак, за правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки, факт укладення даного договору відповідачка належними доказами не спростувала, в своїх запереченнях та усних поясненнях не заперечувала факту отримання грошей від позивача, клопотання про проведення почеркознавчої експертизи не заявляла, жодна із сторін не зверталася до суду з позовом про визнання правочину недійсним, а тому, у даному випадку суд приймає письмову розписку ОСОБА_2 як підтвердження укладення між сторонами договору позики в простій письмовій формі, на вказаних в ній умовах, який був укладений у добровільному порядку, підписаний сторонами, що свідчить про те, що сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору і він відповідає волевиявленню сторін.

Відповідачка не довела обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, ніяких доказів суду не надала.

Отже, з моменту укладення договору між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.ст.1046-1053 Цивільного кодексу України та нормами цього ж Кодексу щодо відповідальності за порушення грошових зобовязань.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.3 ст.545 ЦК України підтвердженням виконання боржником свого обовязку є наявність у нього боргового документа.

Відповідачка не довела обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, ніяких доказів суду не надала.

Суму боргу до цього часу вона позивачеві не повернула, тобто прострочила виконання взятих на себе грошових зобовязань.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

А тому, відповідно до діючого законодавства з відповідачки на користь позивача слід стягнути суму боргу в національній грошовій одиниці в перерахунку до курсу долара США за даними Національного банку України на день ухвалення рішення.

Згідно курсу валют встановленого Національним банком України на день ухвалення рішення курс долару США складає 2566,30 грн. за 100 доларів США.

Отже, 10 000 доларів США це 256 630 грн. 00 коп.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути суму боргу у розмірі 256 630 грн. 00 коп.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Оскільки сума боргу своєчасно повернута не була, у позивача виникло право на вимогу сплати відповідачкою трьох процентів річних від простроченої суми.

Отже, суд вважає, що вимога щодо стягнення з відповідачки 3% річних за весь час прострочення виконання боргу підлягає задоволенню.

З липня 2014 року позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 з проханням повернути борг, але вона всіляко ухиляється від виконання свого обовязку з повернення суми боргу.

Так, за період прострочення ОСОБА_2 виконання зобовязання, а саме: з 01 липня 2014 року по 19 жовтня 2016 року, тобто за 842 дні прострочення, ця сума складає 256630 грн. 00 коп. х 3 % : 100 % : 365 х 842 = 18383 грн. 05 коп.

Таким чином, з відповідачки підлягають стягненню 3% річних за весь час прострочення виконання зобовязань в розмірі 18383 грн. 05 коп.

Проте, у зв'язку з тим, що відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, а прострочене зобов'язання в даному випадку існує в іноземній валюті, то відповідачка не зобов'язана нести інфляційні витрати і в цій частині в задоволенні позову необхідно відмовити.

Що стосується тверджень відповідачки про відсутність права у позивача на надання фінансових послуг, то ні ЦК України, ні ГК України, ні інші нормативні акти не зобов'язують юридичну або фізичну особу отримувати документ дозвільного характеру, наприклад, ліцензію або інший дозвіл на надання позики. Досить вільного волевиявлення сторін.

Відповідно до ст.ст.83, 88 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням позову з відповідачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2750 грн. 13 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України, ст.ст.533, 545, 625, 1049-1053 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, суму боргу у розмірі 256 630 грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 18 383 грн. 05 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 750 грн. 13 коп., а всього 277763 грн. 18 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Мелітопольського міськрайонного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: