АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/5115/14-ц 22-ц/774/1858/К/16
Справа № 216/5115/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1858/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 27 (ІІІ ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Митрофанової Л.В.,

секретар: Маслової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі осіб, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи , апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 26 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, ОСОБА_4, про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 3 лютого 2005 року між ПАТ «КБ ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 30000 доларів США з кінцевим строком повернення до 3 лютого 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 3 лютого 2005 року укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1.

На підставі свідоцтва від 7 грудня 2012 року, відповідно до вимог ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», згідно акту про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу в звязку з тим, що прилюдні торги не відбулись, банк залишив за собою квартиру, що є предметом іпотеки, набувши прав власника.

Посилаючись на положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ПАТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнених вимог, просило виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 26 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позову. Справа розглядалась судам неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що після прийняття рішення про звернення стягнення на іпотечне майно всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Таким чином, відповідачі та усі мешканці підлягають виселенню з даної квартири.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що договором іпотеки укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди, яку банк не надавав.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується підписами на зворотних поштових повідомленнях.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 лютого 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1/036-МК , відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США строком до 03.02.2008 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним Договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 1/036-МК за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 34.20 кв.м., житловою площею 17.40 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, що належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. ( а.с. 5-8).

Згідно свідоцтва від 07.12.2012 року, відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу, у звязку з тим, що прилюдні торги не відбулися, Банк залишив за собою предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_3. Відповідачі попередженні про добровільне звільнення квартири відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку», однак вимогу не виконали.

Відповідно до довідки складеної КП «ЖЕО №20» від 15.10.2013 року, в квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3Є.(а.с. 18)

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17.12.2013 р., виселено ОСОБА_4, який зареєстрований та проживав у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку (а.с.40-42).

Звертаючись з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідач ОСОБА_4 зобовязання за кредитним договором не виконав, у звязку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» залишив за собою предмет іпотеки. А тому всі мешканці підлягають виселенню з вищевказаної квартири.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк», в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Згідно з актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, у звязку з тим, що прилюдні торги не відбулися, затвердженого 5 вересня 2011 року начальником Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_5, 7 грудня 2011 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 видано свідоцтво, яким посвідчено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на праві приватної власності належить майно, яке складається з однокімнатної квартири загальною площею 34,2 кв. м, житловою площею 17,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Вказані обставини також встановлені рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2013 року, що набрало законної сили та яким виселено ОСОБА_4, який зареєстрований та проживав у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_5, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним пава користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, будучі зареєстрованими та проживаючи у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_5, перешкоджають власнику ПАТ КБ «ПриватБанк» у володінні та користуванні належним йому нерухомим майном.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, із займаного ними приміщення без надання іншого житла є неприпустимим, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1484цс15, від 22 червня 2016 року № 6-197цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як видно з пункту 6 договору Іпотеки від 03 лютого 2005 року в забезпечення виконання Позичальником зобовязання за кредитним договором Іпотекодавець ОСОБА_7 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, яка належить Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом посвідченого Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою 06 жовтня 2003 року. ( а.с.9)

Отже, квартира передана в іпотеку банку набута у власність Іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, тому виселення відповідачів, без надання іншого житлового приміщення не передбачено законодавством.

Оскільки в рішенні суду про виселення має бути зазначено постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, однак позивачем не зазначено у яке житлове приміщення слід виселити відповідачів, тому в задоволенні позовних вимог ПАТ «ПриватБанк» необхідно відмовити, з підстав неможливості виселення відповідачів без давання іншого житлового приміщення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить дол. висновку, що рішення суду першої інстанції згідно п.п.1,3 ст.309 ЦПК України підлягає зміні в частині мотивів відмови ПАТ «КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307,309, ст.ст. 314-316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 26 червня 2015 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді В.П. Зубакова

ОСОБА_8