Номер провадження 2/754/369/16
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 27 жовтня 2016 року)

26 жовтня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Грегуль О.В.

при секретарі - Сивенко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів, третя особа: Національний Банк України,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Дельта Банк» звернувшись до суду з вищевказаним позовом, вимоги якого збільшувались у процесі розгляду справи і посилаючись на неналежне виконання відповідачкою договірних зобов'язань, просить у рахунок погашення відповідачкою заборгованості за кредитом, відсотками, пені та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі: 1537062 грн. 47 коп. за кредитним договором № 2706/1007/71-437 від 24.10.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею: 40,40 кв. м., жилою площею: 18,90 кв. м., яка належить відповідачці на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24.10.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим № 7920, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 24.10.2007 року, інвентаризаційна оцінка якої становить: 13262 грн. 61 коп..

ОСОБА_1 подала зустрічний позов про визнання недійсними договорів, у якому просила визнати недійсними: кредитний договір № 2706/1007/71-437 від 24.10.2007 року та іпотечний договір № 2706/1007/71-437-Z-1 від 24.10.2007 року, посилаючись на невідповідність цих договорів вимогам законодавства України про валютне регулювання, оскільки кредит надавався в іноземній валюті і зобов'язання кредитним договором, щодо повернення кредиту також мало виконуватись у іноземній валюті.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, первісний позов підтримав і просив про його задоволення, а зустрічний позов не визнав і посилаючись на його безпідставність, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_1 зі своїм представником первісний позов не визнали, а зустрічний позов підтримали і просили про його задоволення.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіславши заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи по справі.

Представник ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 зі своїм представником, не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності представника третьої особи по справі.

З урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169, 224 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи, є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті за відсутності представника третьої особи по справі.

Вислухавши пояснення представника ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 та представника останньої, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Відповідно до наявної у матеріалах справи, копії кредитного договору № 2706/1007/71-437 від 24.10.2007 року, укладеного між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_1, останній був наданий кредит у сумі: 80990 доларів США на строк по 24.10.2032 року, який разом із відсотками, мав погашатись щомісячними платежами, відповідно до встановленими сторонами договору - графіку.

Відповідно до наявної у матеріалах справи, копії іпотечний договір № 2706/1007/71-437-Z-1 від 24.10.2007 року, укладеного між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_1, остання у забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, передала в іпотеку належну їй на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею: 40,40 кв. м., жилою площею: 18,90 кв. м..

Відповідно до наявної у матеріалах справи, копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3, останній дав свою письмову згоду на передачу в іпотеку його дружиною: ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до наявної у матеріалах справи, копії витягу із статуту ПАТ «Сведбанк», останній є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке було правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк».

Відповідно до наявних у матеріалах справи, копій договорів купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, укладених між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Сведбанк», останній передав ПАТ «Дельта Банк» своє право вимоги за кредитним договором № 2706/1007/71-437 від 24.10.2007 року і іпотечним договором № 2706/1007/71-437-Z-1 від 24.10.2007 року.

Відповідно до умов кредитного договору № 2706/1007/71-437 від 24.10.2007 року, кредитор має право за порушення умов даного кредитного договору, щодо погашення кредиту і відсотків щомісячними платежами, достроково стягнути заборгованість за кредитом, відсотками, пені та трьох процентів річних від простроченої суми.

Як вказує ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 не виконує належним чином своїх зобов'язань, щодо погашення кредиту разом із відсотками щомісячними платежами.

Визначена ПАТ «Дельта Банк» станом на 14.07.2015 року і перевірена судом, сума заборгованості у ОСОБА_1 за кредитним договором № 2706/1007/71-437 від 24.10.2007 року, становить: 1537062 грн. 47 коп.. і складається із заборгованості за кредитом, відсотками, пені та трьох процентів річних від простроченої суми.

Згідно зі ст. ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року № 898-ІV, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки і належить державному чи комунальному підприємству або підприємству,більш як 50 відсотків акцій (часток, паїв) якого перебуває у державній власності, здійснюється на підставі рішення суду. Якщо предметом іпотеки є два або більше об'єкти нерухомого майна,стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є об'єкти, які належать різним особам, та задоволення отримується за рахунок частини переданого в іпотеку майна, ті іпотекодавці, на майно яких було звернено стягнення, мають право на пропорційне відшкодування від іпотекодавців, на майно яких не зверталось стягнення, і набувають прав іпотекодержателя на частину майна, на яку не було звернено стягнення, для забезпечення такого відшкодування. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності

на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність

іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору,

яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на

предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають

нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають

чинність. До особи, яка на підставі договору про задоволення вимог

іпотеко держателя або застереження про задоволення вимог

іпотекодержателя, включеного до іпотечного договору, набула право

власності на предмет іпотеки (об'єкт нерухомого майна, об'єкт

незавершеного будівництва та майнові права на них), розміщений на

земельній ділянці, яка перебуває в оренді іпотекодавця, переходить

право оренди на таку земельну ділянку, а зазначений договір про

задоволення вимог іпотекодержателя або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, включене до іпотечного

договору, є документом, що посвідчує перехід права оренди

земельної ділянки до нового власника предмета іпотеки і заміну

особи орендаря у договорі оренди землі та підлягає державній

реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до преамбули Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, цей Декрет установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, незаконні скуповування, продаж, обмін чи використання валютних цінностей як засобу платежу або як застави, тобто вчинення цих дій без відповідного дозволу (ліцензії), якщо відповідно до цього Декрету та інших актів валютного законодавства наявність такого дозволу (ліцензії) є обов'язковою, тягнуть за собою адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з чинним законодавством України.

П. 2 ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, визначено перелік мір відповідальності (фінансові санкції).

Зазначене дає підстави для висновку, що саме по собі порушення валютного законодавства, не є підставою для визнання цивільно-правових угод недійсними, а є підставою для застосування до винних осіб мір відповідальності визначених чинним законодавством.

Відповідно до п. 10 - п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦКпередбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Відповідно до наявних у матеріалах справи, копій: банківської ліцензії від 11.10.2001 року, дозволу від 25.07.2005 року, додатку до дозволу від 25.07.2005 року, банківської ліцензії від 07.12.2007 року, дозволу від 07.12.2007 року, додатку до дозволу від 07.12.2007 року, АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ВАТ «Сведбанк» мали право на здійснення банківських операцій у іноземній валюті.

Відповідно до положень пункту 12.3.1. іпотечного договору № 2706/1007/71-437-Z-1 від 24.10.2007 року, ПАТ «Дельта Банк» має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2706/1007/71-437 від 24.10.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до наявного в матеріалах справи, висновку суб'єкта оціночної діяльності, станом на 19.02.2016 року, ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею: 40,4 кв. м., становить: 648568 грн..

Зазначений висновок суб'єкта оціночної діяльності, щодо визначення ринкової вартості предмета іпотеки, учасниками даного судового процесу не спростовувався.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2706/1007/71-437 від 24.10.2007 року, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, суд вважає обґрунтованими, а позовні вимоги за зустрічним позовом безпідставними.

Будь-яких конкретних правових доказів у спростування позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 зі своїм представником суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

За таких обставин, первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову відмовляється.

Відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VІІ, на всі три вищевказані квартири, як предмет іпотеки, не може бути примусово звернуто стягнення.

Тому, рішення суду в частині звернення стягнення на предмети іпотеки відстрочується до скасування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VІІ.

Оскільки первісний позов задовольняється, а позивач за первісним позовом був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_1 у дохід держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за первісним позовом.

У зв'язку із відмовою в задоволенні зустрічного позову, понесені позивачкою за зустрічним позовом судові витрати, покладаються на позивачку за зустрічним позовом.

Керуючись ст. ст. 4-11, 209, 213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

У рахунок погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, відсотками, пені та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі: 1537062 грн. 47 коп. за кредитним договором № 2706/1007/71-437 від 24.10.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею: 40,40 кв. м., жилою площею: 18,90 кв. м., яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24.10.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим № 7920, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 24.10.2007 року, інвентаризаційна оцінка якої становить: 13262 грн. 61 коп., а ринкова вартість становить: 648568 грн..

Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмети іпотеки відстрочити до скасування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VІІ.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) у дохід держави: 551 грн. 20 коп. - судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Понесені ОСОБА_1 судові витрати по справі, покласти на ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: