Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 44 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, про виселення

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК»

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з ОСОБА_2 (надалі боржник та іпотекодавець) укладено 06 вересня 2007 року кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 202 000 грн., із строком повернення до 05 вересня 2017 року, та відповідно до договору іпотеки житлового будинку від 10 вересня 2007 року у забезпечення виконання основного зобовязання надав в іпотеку житловий будинок №54 по вул. Іскоростенській у м. Коростені Житомирської області. Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року, яке ухвалою апеляційного суду залишено без змін, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а ОСОБА_2 виселено та знято з реєстраційного обліку. Однак у зазначеному будинку залишилася проживати ОСОБА_1, яка добровільно залишати будинок не бажає.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема не зясовано, чи є іпотечний будинок єдиним місцем проживання ОСОБА_1 та чи є місця у фонді тимчасового проживання. Обставини справи не підпадають під випадки ст.114 ЖК УРСР, яка передбачає вичерпний перелік, коли виселення відбувається з наданням іншого житла. Закон не покладає на банк обовязок надавати відповідачу інше постійне жиле приміщення та зазначати його у позові. Частина 2 ст.109 ЖК УРСР покладає на суд обовязок визначити та зазначити у рішенні інше постійне житло. Суд не зясував до компетенції якого органу належить обовязок надавати житло у разі виселення відповідача та безпідставно поклав тягар на позивача. Частина 2 ст.109 ЖК УРСР на спірні правовідносини не поширюється, оскільки виселення відбувається із приватного житлового фонду, а не з державного.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач предявив вимогу про виселення відповідача без надання їй іншого жилого приміщення. Іпотечне майно було придбано не за рахунок кредиту, а тому виселення з нього можливо лише за умови надання відповідачу іншого постійного жилого приміщення, про що має бути зазначено в рішенні суду.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 06 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ZHKOGA00000274, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 202 000 грн., із строком повернення до 05 вересня 2017 року(а.с.12-14).

У забезпечення виконання основного зобовязання 10 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № ZHKOGA00000274, за умовами якого останній передав у заставу житловий будинок №54 по вул.Іскоростенській в м. Коростені Житомирської області (а.с.85-89).

У договорі іпотеки житлового будинку вказано, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 27 квітня 1994 року, який зареєстрований в Коростенському МБТІ (п.7 договору).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 листопада 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 08 вересня 2014 року залишено без змін, у рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором у сумі 584 953,61 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, виселено ОСОБА_2 з житла та знято його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою (а.с.18-19,93-95).

Відповідач проживає та зареєстрована у предметі іпотеки, який був придбаний не за рахунок кредиту (а.с.23,115,117).

Відповідач виселятися не бажає, оскільки проігнорувала лист банку з вимогою про добровільне звільнення предмета іпотеки (а.с.20-21).

Усі доводи апеляційної скарги спростовуються правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 лютого 2016 року в справі №6-2830цс15.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою та другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З огляду на вищевикладене встановивши, що в іпотеку передано житловий будинок, придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність, передбачених законом підстав, для виселення ОСОБА_1 із зазначеного житлового будинку без надання їй іншого постійного житла.

Отже, суд першої інстанції правильно застосував частину другу статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів також враховує ту обставину, що відповідно до відомостей з Державних реєстрів іпотечний будинок є єдиним місцем проживання для ОСОБА_1, оскільки іншого нерухомого майна на праві власності за нею не значиться (дана обставина перевірена апеляційним судом та інформаційна довідка приєднана до матеріалів справи).

Окрім того, в даному випадку у разі виселення йдеться про надання іншого постійного житла, а не житла для тимчасового проживання, чим спростовуються доводи апеляційної скарги щодо перевірки наявності місць у фонді для тимчасового проживання.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді: