Ухвала

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Половинська Ольга Борисівна, реєстраційна служба Головного управління юстиції в Чернівецькій області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Чернівецькій області, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання незаконними та скасування рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на будівельні матеріали, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_3, з урахуванням доповнень від 25 травня 2016 року, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 жовтня 2010 року між відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договір дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 45/100 частки будинку по АДРЕСА_1 Вважають, що вказаний договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2010 року, яка направлена для виконання 12 жовтня 2010 року, було накладено заборону на відчуження об'єктів нерухомості по АДРЕСА_1 у тому числі й тих, що були предметом спірного договору дарування, при цьому відповідачі були обізнані про існування такої ухвали, а також про існування спорів з приводу даного нерухомого майна, які розглядались різними судовими інстанціями протягом останніх 10-ти років. Крім того, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2011 року, скасовано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року, відповідно до якого було задоволено позов ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно по АДРЕСА_1 зокрема будинку літ. «А» та літ. «Б», та в задоволенні вказаного позову апеляційним судом було відмовлено. У зв'язку з наведеним та на підставі норм ст. ст. 203, 215 ЦК України просили вказаний вище договір дарування визнати недійсним.

Також указували, що забудовниками спірних самочинно збудованих об'єктів нерухомого майна, а саме: житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з надвірними спорудами, є саме позивач ОСОБА_3 та її покійний чоловік ОСОБА_8, після смерті якого заяву про прийняття спадщини до органів нотаріату подав їх син ОСОБА_4 Вона з покійним чоловіком брали участь та вкладали власні кошти у будівництві спірного будинку.

Відповідач ОСОБА_5 та його колишня дружина ОСОБА_9 лише зареєстровані у будинку та в ньому не проживають. Вважали, що відповідачі не мають прав на вказані об'єкти нерухомого майна та протягом багатьох років намагаються різними способами оформити своє право власності на них, зокрема, з цією метою було внесено виправлення на обмірних кресленнях у частині інформації про забудовника спірних житлових будинків, а саме: виправлено ім'я з «ОСОБА_8.» на «ОСОБА_5.».

Також указували на те, що на підставі рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 грудня 2010 року № 807/22 було видано свідоцтво на ім'я ОСОБА_5, згідно з яким посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,4 кв. м, у тому числі п'ять житлових кімнат площею 90,5 кв. м, сарай літ. «В», вбиральню літ. «Г», огорожу № 4-5, у розмірі 1/1 частки, проте у зв'язку з наведеними вище обставинами, а саме: існуванням ухвали суду від 08 жовтня 2010 року про забезпечення позову та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року, вказане рішення Чернівецької міської ради слід визнати недійсним, оскільки воно не відповідає вимогам ст. 19 Конституції України. Крім того, підлягає визнанню недійсним і свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на ім'я ОСОБА_5 на підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування. На момент прийняття оскаржуваного рішення міської ради, видачі на його підставі свідоцтва про право власності, укладення договору дарування спірні об'єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок літ. «А», літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця № 1, огорожа № № 2, 3, 5, 6, не були об'єктами завершеного будівництва зі ступенем готовності 100 %, а також не є об'єктами завершеного будівництва й на час звернення до суду з цим позовом, тому з підстав, передбачених ч. 3 ст. 331 ЦК України, просили визнати за ними право власності на будівельні матеріали, які використовувались при будівництві.

На підставі ст. 388 ЦК України вважають, що спірне майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, з урахуванням доповнень, позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що хоча рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року і встановлено факт того, що позивач ОСОБА_3 є співзабудовником спірних об'єктів нерухомого майна, проте цим рішенням не встановлено, якою була частка участі у будівництві і цю обставину не доведено під час розгляду справи належними та допустимими доказами.

На підставі наявних у справі доказів суд установив, що покійний ОСОБА_8 за життя брав участь у будівництві житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» по АДРЕСА_1 проте, як зазначив суд, його частка участі у такому будівництві також позивачами не доведена належними і допустимими доказами.

Суд вважав, що встановлені рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року обставини та покази свідків не спростовують факту участі ОСОБА_5 у будівництві спірних об'єктів нерухомого майна.

Відповідно до додатку № 2 до рішення Першотравневої районної ради народних депутатів Чернівецької області від 13 травня 1987 року № 123/6 рекомендовано міськвиконкому прийняти в експлуатацію з видачею свідоцтва на особисту власність ОСОБА_8, який проживає в самовільно побудованому в 1976 році житловому будинку літ. «Б» по АДРЕСА_1 розташований на території володіння будинок, яке належить на праві особистої власності брату заявника та будинок літ. «А».

Рішенням Виконавчого комітету Першотравневої районної ради від 28 листопада 2001 року № 127-12 (п. 3.2) надано дозвіл ОСОБА_5 на поліпшення житлових умов будинків літ. «А» та літ. «Б» по АДРЕСА_1

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2008 року залишено без змін постанову Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 липня 2007 року, якою задоволено вимоги ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Першотравневої районної ради, треті особи: ОСОБА_8, Чернівецька міська рада, і визнано незаконним та скасовано п. 4 рішення Виконавчого комітету Першотравневої районної ради м. Чернівці від 26 березня 2003 року № 30-3 про внесення змін у п. 3.2 рішення від 28 листопада 2001 року № 127-12.

Вказаним рішенням суду встановлено, що оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування внесено зміни в п. 3.2 рішення від 28 листопада 2001 року № 127-12 в частині заміни імені з «Віктор» на «Георгій» у зв'язку з помилковим зазначенням особи, на користь якої прийнято рішення, підставою для прийняття такого рішення стала нотаріально засвідчена заява ОСОБА_5 від 16 січня 2002 року з проханням ліквідувати його право власності на подарований будинок по вул. Барнаульській, 16. Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 03 лютого 2006 року № 88, підпис у вказаній заяві виконано не ОСОБА_5, а іншою невстановленою особою.

Крім того, постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області від 26 жовтня 2009 року № 1-597/094 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 97 КУпАП, за фактом самовільного будівництва без дозволу на виконання будівельних робіт житлового будинку літ. «А» та житлового будинку літ. «Б», а також сараю літ. «В» по АДРЕСА_1; накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

За таких обставин та відповідно до вимог ст. ст. 3, 10, 60, 61, 212 ЦПК України суд дійшов висновку про відмову в задоволенні указаного позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог, у зв'язку з тим, що позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка по вул. Барнаульській, 16 у м. Чернівці належала ОСОБА_8 на праві власності чи знаходилась у його користуванні у визначеному земельним законодавством порядку, а також доказів про те, що після зведення спірних будівель земельна ділянка виділялася ОСОБА_3

Крім того, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування і визнання незаконними п. п. 3, 3.3, 3.3.2, 4, 5 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 грудня 2010 року № 807/22 та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2010 року, оскільки ні зазначені пункти рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 грудня 2010 року № 807/22, ні свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2010 року жодним чином не порушують права позивачів, а при прийнятті своїх рішень орган місцевого самоврядування не порушив норм закону. Разом із тим суд дійшов висновку про відсутність підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки позивачі не довели належними та допустимими доказами факту того, що саме вони є власниками зазначеного майна.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з такого.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК Україниобставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_1 яка є комунальною власністю, був розташований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який складався з однієї житлової кімнати площею 20,40 кв. м та на підставі договору дарування від 10 квітня 1972 року належав на праві власності ОСОБА_5

Також установлено, що на теперішній час вказаний житловий будинок зруйновано, а на земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходяться спірні об'єкти нерухомого майна, а саме: житлові будинки літ. «А» та літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», колодязь та огорожа.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 02 серпня 2013 року та висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 28 листопада 2011 року ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. «А» становить 72 %, фізичний знос станом на 02 серпня 2011 року - 40 %, ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. «Б» - 88 %, фізичний знос станом на 02 серпня 2013 року - 56 %, ступінь будівельної готовності господарських будівель і споруд - 100 %, але з ознаками значного фізичного зносу.

Крім того, установлено, що у наявних у справі заявах ОСОБА_5, адресованих голові Чернівецького міського Виконавчого комітету, зазначено про самовільне будівництво ОСОБА_8 у 1976 році будинку на земельній ділянці ОСОБА_5 При цьому, визнаючи в такій заяві, що участі у будівництві не брав, ОСОБА_5 клопотав про прийняття до експлуатації будинку АДРЕСА_1 з переоформленням на брата ОСОБА_8 та подальший поділ земельної ділянки (т. 1, а. с. 166, 167).

Згідно з інформацією, викладеною в акті комісійного розгляду звернення ОСОБА_8 від 23 серпня 2003 року, житловий будинок літ. «Б» був узаконений у 1987 році, а в листопаді 2001 року Першотравневим районним Виконавчим комітетом було прийнято рішення на узаконення двох самовільно збудованих житлових будинків АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5

Таким чином, судом установлено, що спірні будинки будувалися в період із 1975 до 1993 року, зокрема будинок літ. «Б» був узаконений у 1987 році, а в листопаді 2001 року Першотравневим районним Виконавчим комітетом було прийнято рішення про узаконення двох самовільно збудованих будинків по вул. Барнаульській, 16.

ОСОБА_8 помер 21 червня 2009 року, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4, заведено спадкову справу.

Після смерті ОСОБА_8 рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року визнано право власності за ОСОБА_5 на будинковолодіння, яке складається з самочинно збудованих житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з надвірними та господарськими спорудами по АДРЕСА_1

Відповідно до договору дарування, укладеного 25 жовтня 2010 року, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 45/100 частки будинку по АДРЕСА_1 Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Половинською О.Б. і під час посвідчення зазначеного договору нотаріусом встановлено, що будинок, 45/100 часток якого відчужується за цим договором, належить дарувальнику згідно з рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року у справі № 2-1847/10, на підставі якого ЧКОБТІ зареєстровано право власності.

Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 грудня 2010 року № 807/22 поділено будинок по АДРЕСА_1 на окремі будинки з присвоєнням їм поштових адрес, а саме: житловому будинку літ. «А» загальною площею 163,4 кв. м, у тому числі 5 житлових кімнат площею 90,5 кв. м, сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі № 4-6, власником яких є ОСОБА_5, адресу: АДРЕСА_1; та житловому будинку літ. «Б» загальною площею 254,7 кв. м, у тому числі: 6 житлових кімнат площею 92,2 кв. м, криниці № 1, огорожі № 2-3, власником яких є ОСОБА_6, адресу: АДРЕСА_1

Однак рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року скасовано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року та в задоволенні позову ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено. Таким чином, відпала правова підстава, за якою ОСОБА_5 набув право власності на будинковолодіння, яке складається з самочинно збудованих житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з надвірними та господарськими спорудами по АДРЕСА_1

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі серед іншого посилалися на те, що вищевказаний договір дарування укладено під час дії ухвали суду про забезпечення позову, якою накладено заборону відчуження об'єктів нерухомого майна, а також, що рішення суду, на підставі якого визнано право власності дарувальника на вказане нерухоме майно, скасовано апеляційним судом. Згідно зі змістом позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог позивачі претендують саме на житловий будинок літ. «Б» загальною площею 254,7 кв. м, житловою площею 92,2 кв. м по АДРЕСА_1

Так, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 квітня 2011 року скасовано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2010 року та в задоволенні позову ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено.

Цим рішенням установлено факт, що позивач ОСОБА_3 є співзабудовником разом з її чоловіком спірних об'єктів самочинного будівництва по АДРЕСА_1 а також спадкоємцем майна після смерті її чоловіка, оскільки будучи дружиною останнього, брала особисту участь у самочинному будівництві вказаного нерухомого майна шляхом трудової участі та вкладення своїх коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Однак усупереч вимогам ст. ст. 10, 58-61, 212 ЦПК України суд не надав належної оцінки установленим зазначеним рішенням суду фактичним обставинам та не з'ясував, чи підлягають вони доказуванню у цій справі.

Враховуючи, що позивачі претендують саме житловий будинок літ. «Б» загальною площею 254,7 кв. м, житловою площею 92,2 кв. м по АДРЕСА_1 суд не дослідив питання про те, хто є його забудовником, хто проживав та проживає в ньому на теперішній час.

Крім того, суд не надав належної оцінки тій обставині, що відповідач ОСОБА_5 за життя свого брата ОСОБА_8 визнавав за ним право на житловий будинок літ. «Б» по АДРЕСА_1 визнавав також, що не брав особистої участі в його будівництві та клопотав про прийняття до експлуатації будинку АДРЕСА_1 з переоформленням на брата ОСОБА_8 та подальший поділ земельної ділянки.

Із порушенням положень ст. ст. 212-215 ЦПК України суд у достатньому обсязі не перевірив доводів позивачів на обґрунтування своїх позовних вимог та доказів, якими вони обґрунтовували свої позовні вимоги, не надав їм належної правової оцінки згідно зі ст. ст. 58-61, 212 ЦПК України та помилково вважав недоведеними та необґрунтованими заявлені позовні вимоги, натомість вдався до встановлення обставин і оцінки доказів, які не мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави позову та характер спірних правовідносин.

У зв'язку з цим вважати, що позивачі не довели наявності в них речового права на спірні об'єкти нерухомого майна у суду не було підстав, як і не було підстав для висновків про непорушення їхніх прав внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору дарування, предметом якого є майнові права, які не належали особисто дарувальнику. Таким чином, судом неповно установлено обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак