Єдиний унікальний номер 219/7058/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1836/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.,

суддів: Будулуци М.С., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» про стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 8 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

20 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» про стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 22 травня 2007 року працювала на посаді головного бухгалтера в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» по 10 червня 2016 року. При звільненні їй не було виплачено заробітну плату на загальну суму 13810 грн. 28 коп. та компенсацію за дні невикористаної відпустки, сума якої за її підрахунком складає 21357 грн. 24 коп. На її неодноразові вимоги відповідач так і не виплатив заборгованість з заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку. У зв'язку з неправомірними діями відповідача вона зазнала моральних страждань, різко погіршився стан здоров'я, з'явились дратівливість, нервозність, головний біль та безсоння, позивач відчуває пригнічення через неспроможність забезпечити себе та свою родину, таким чином позивач вважає, що їй завдана моральна шкода. Просила стягнути вказані суми, та середній заробіток за час затримки розрахунку і моральну шкоду.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 8 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» (84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Широка, 6, МФО 334851, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) заборгованість з заробітної плати за період з квітня по червень 2016 року включно в сумі 7259 (сім тисяч двісті п'ятдесят дев'ять) гривень 97 копійок, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 17979 (сімнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят дев'ять) гривень 09 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13906 (тринадцять тисяч дев'ятсот шість) гривень 80 копійок, моральну шкоду у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» (84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Широка, 6, МФО 334851, ) на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі підприємство ставить питання про зміну рішення суду шляхом його скасування в частині спору про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи і зробив неправильний розрахунок середньоденного заробітку позивача. Суд виходив з того, що позивач в квітні-травні 2016 року працювала відповідно 21 і 19 днів, а фактично вона відпрацювала по 11 робочих днів на місяць. Тому її середньоденний заробіток складає 421.41 грн., а ні 231. 78 грн.

Після звільнення позивача за період з 10 червня 2016 року по 09 вересня 2016 року підприємство працювало ні 60 робочих днів, як визначив суд, а 20. Тому середній заробіток за затримку розрахунку дорівнює 8428.20 грн., а ні 13906.80 грн. як визначив суд.

Враховуючи, що під час розгляду справи вказані питання судом не досліджувались, відповідач був позбавлений можливості надати відповідні докази для проведення вказаних розрахунків. Суд зробив неправильний висновок про те, що підприємство є суб'єктом малого підприємництва а тому мав можливість отримати безкоштовно сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Суд не врахував, що на території Донецької області провадиться і не закінчилась антитерористична операція, що призвело до скрутного фінансового становища підприємства. Саме тому підприємство не змогло своєчасно розрахуватися з позивачем після його звільнення. Факт проведення АТО - є загальновизнаним фактом і не потребує доказування іншими засобами доказування. Тому у суду першої інстанції були підстави для звільнення підприємства від відповідальності за затримку розрахунку у зв'язку з форс-мажорними обставинами, які зазнало підприємство. Таким чином відсутня вина підприємства у не проведенні розрахунків з позивачем і підстав для задоволення позову в наведеній частині у суду не було.

В засіданні апеляційного суду представник підприємства ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині витрат на оплату судового збору - зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині спору про стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації днів невикористаної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, і таке вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» з 22 травня 2007 року по 10 червня 2016 року на посаді заступника головного бухгалтера, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3-4), а також копією наказу № 266-л від 21 травня 2007 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 (а.с. 30).

Відповідно до наказу № 79-л від 10 червня 2016 року ОСОБА_1 звільнено 10 червня 2016 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з посади заступника головного бухгалтера (а.с. 31).

Звертаючись в суд позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за дні невикористаної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, позивач посилалась на те, що час звільнення підприємство не провело з нею розрахунків, не сплативши заробітну плату за квітень 2016 року - 2235 грн. 67 коп., за травень 2016 року - 3925 грн. 11 коп., за червень 2016 року - 1099 грн. 19 коп., а також компенсацію за дні невикористаної відпустки в сумі 17979 грн. 09 коп.

Задовольняючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт заборгованості по заробітній платі на час ухвалення рішення суду дійсно мав місце у розмірах, зазначених позивачем, що заподіяло позивачу моральні страждання. За затримку розрахунку підприємство має сплатити ОСОБА_1 середній заробіток.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, таким, що ґрунтується на доказах, що повно, всебічно і об'єктивно перевірені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розглядаючи справу, суд встановив, що станом на 10 червня 2016 року , тобто на день звільнення ОСОБА_4 з роботи підприємство не сплатило їй заробітну плату на загальну суму 7259 грн. 97 коп., в тому числі заробітну плату за квітень 2016 року - 2235 грн. 67 коп., за травень 2016 року - 3925 грн. 11 коп., за червень 2016 року - 1099 грн. 19 коп., а також компенсацію за дні невикористаної відпустки в сумі 17979 грн. 09 коп.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Встановивши, що не тільки на день звільнення ОСОБА_1, але й на час розгляду справи підприємство не виплатило позивачу заробітну вказану в зазначених вище розмірах, суд першої інстанції у відповідності до статті 115, 116 КЗпП України правильно ухвалив рішення про примусове стягнення зазначених сум заборгованості.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 своєї постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, підприємство посилалась на те, що у зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції підприємство відчувало форс-мажорні обставини і не змогло своєчасно розрахуватися з позивачем ОСОБА_5

Розглядаючи справу, суд першої інстанції у відповідності до своїх повноважень, що йому надані статтею 212 ЦПК України, дав правильну правову оцінку вказаним доводам відповідача, наданим сторонами доказам і зробив правильний висновок про те, що підстав для звільнення підприємства від відповідальності за затримку розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні не встановлено.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року № 6-364цс16 про те, що настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), що встановлені висновком Донецької торгово-промислової палати, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» не зверталось до Торгово-промислової палати України для отримання сертифікату, який би засвідчив наявність форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), та не надало такий сертифікат суду. Незважаючи на те, що саме у правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-364цс16, який надав саме представник відповідача, зазначено, що висновок Донецької торгово-промислової палати засвідчує наявність обставин непереборної сили, і у відповідності до норм діючого законодавства України підтверджує факт того, що дійсно не з вини підприємства виникла затримка у виплатах, належних позивачу сум при звільненні у строки, які чітко обумовлені у статті 116 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно визначив відповідача суб'єктом мало підприємництва і вважав, що підприємство могло отримати сертифікат відділення торгово-промислової палати безкоштовно, не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Ці висновки суду є формальними і не впливають на правильність висновків суду щодо обґрунтованості вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до частини 2 статті 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи підприємства про те, що факт проведення на території Донецької області антитерористичної операції є загальновизнаним фактом і не потребує доказування іншими засобами доказування у даному випадку не можуть бути підставою для відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку через те, що сам по собі цей факт не свідчить про наявність у діяльності конкретного підприємства форс-мажорних обставин.

За таких умов суд першої інстанції правильно зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в наведеній частині.

Не є підставою для скасування рішення суду доводи підприємства про неправильність розрахунку середньоденного заробітку позивача, який покладений в основу розрахунку суми середньої заробітної плати за час затримки розрахунку.

Розглядаючи позовні вимога в наведеній частині, суд першої інстанції виходив з того, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 дорівнює 231.78 грн.

Проте, з матеріалів справи і довідок, що надані підприємством апеляційному суду, видно, що середньоденний заробіток позивача на час звільнення складає 321.41 грн.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 вищевказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач у квітні 2016 року відпрацювала 21 день та їй були нараховані кошти у сумі 4333 грн. 77 коп., у травні 2016 року позивач відпрацювала 19 днів та їй були нараховані кошти у сумі 4937 грн. 25 (а.с. 33) . Тому визначив, що середньоденний заробіток складає: 4333,77 грн. + 4937,25 грн. = 9271,02 грн., 9271,02 грн. : 40 (відпрацьованих днів за два місяця) = 231,78 грн.

Але з довідки підприємства видно, що і у квітні 2016 року і у травні 2016 року ОСОБА_1 відпрацювала по 11 робочих днів на місяць і тому їх середньоденний заробіток складає: 4333,77 грн. + 4937,25 грн. = 9271,02 грн. : 22 = 421.41 грн.

Робочі дні позивача з 10 червня по 30 червня 2016 року складають 12 днів, липень 2016 року - 21 день, серпень 2016 року - 22 дні, з 01 по 08 вересня 2016 року - 6 днів, усього робочих днів за період з 10 червня по 08 серпня 2016 року складає 60 днів.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що затримка розрахунку з ОСОБА_1 у зв'язку з її звільненням складає 60 робочих днів, а ні 20 робочих днів, як вказує відповідач. При цьому апеляційний суд не приймає доводи підприємства про те, що режим скороченого робочого тижня розповсюджується на ОСОБА_1 і після її звільнення. Судом встановлено, що 22 травня 2007 року між сторонами по справі укладений трудовий договір на невизначений строк без будь-яких обмежень і застережень щодо тривалості робочого часу позивача. Тому доводи відповідача про те, що після звільнення на ОСОБА_1 розповсюджувалось розпорядження керівника підприємства про обмеження тривалості робочого часу ґрунтуються на припущеннях. А відповідно до частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, встановивши, що середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 дорівнює 421.41 грн., а ні 231.78 грн., як визначив суд першої інстанції, до стягнення позивачці підлягав середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі:

421.41 грн. х 60 =25284.60 грн., а ні 13906.80 грн., як визначив суд першої інстанції.

Проте, вказаний факт не є підставою для скасування рішення суду в наведеній частині.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_1 рішення суду не оскаржувала. Відповідач в апеляційній скарзі просить рішення суду в наведеній частині скасувати і відмовити позивачу у задоволені позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України апеляційний суд не може вийти за межі доводів апеляційної скарги і залишає рішення суду в частині спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку без змін, навіть при наявності зазначеної вище помилки суду.

Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що підприємство дійсно заподіяло ОСОБА_1 моральну шкоду тим, що тривалий час не виплачувало їй заробітну плату і не провело з нею відповідних розрахунків навіть під час її звільнення з роботи.

Судом також встановлено, що позивач проживає зі своєю неповнолітньою донькою, яка знаходиться на її утриманні, і у зв'язку з невиплатою їй заборгованості по заробітній платі повинна докладати більших зусиль для забезпечення нормальних життєвих та матеріальних умов собі та своїй дитині, це також стосується харчування, одягу та іншого, і тому вона постійно знаходиться у стресовому стані. Для відновлення своїх порушених прав та інтересів вона вимушена звертатися до суду, на що витрачати матеріальні ресурси та свій час. Також були порушені її нормальні життєві зв'язки через неможливість забезпечити себе та свою доньку, наразі вона вимушена докладати додаткові зусилля для нормалізації свого життя.

При визначені розміру моральної шкоди позивачу суд виходив з наступного: життя і здоров'я людини найвища соціальна цінність, невід'ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров'я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров'ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, з сукупністю досліджених в судовому засіданні об'єктивних доказів, враховуючи глибину душевних страждань позивача, виходячи з розумності та справедливості задовольнив вимоги позивача про стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на її користь з відповідача 1000 грн.

Доводи представника відповідача стосовно того, що підприємство наразі перебуває у стадії економічної кризи, у зв'язку з чим не в змозі здійснювати своєчасно виплати суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги через те, що такі доводи суперечать вимогам закону .

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Отже, звільнення підприємства від цивільно-правової відповідальності за невиплату заробітної плати, передбачених законом виплат при звільненні, при наявності вини підприємства, є порушенням Конституційних прав та свобод ОСОБА_1

Рішення суду в наведеній частині є законним і обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому підстав для скасування рішення суду в цій частині не має.

Разом з тим, рішення суду в частині визначення розміру судових витрат не відповідає законові. Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що розмір судових витрат дорівнює 551,20 грн.

Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подається фізичною особою розмір судового збору встановлений у 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше п'яти розмірів мінімальної заробітної плати. Позовна заява немайнового характеру, яка подана фізичною особою, оплачується судовим збором у розмірі 0.4 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Суд розглянув вимоги ОСОБА_1 майнового характеру - про стягнення заборгованості заробітної плати, компенсації днів невикористаної відпустки і середнього заробітку за час затримки розрахунку і позовні вимоги немайнового характеру - про відшкодування моральної шкоди. Вимоги майнового характеру дорівнюють 39145.68 грн. Тому судовий збір у даному випадку визначається з розміру мінімальної заробітної плати і дорівнює : 1450 грн. х 0.4 = 580 грн. Саме в такому розмірі відповідач має сплатити судовий збір і по спору про відшкодування моральної шкоди. Тому загальна сума витрат на оплату судового збору складає: 580 + 580 = 1160 грн.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно визначив суму судових витрат, апеляційний суд у відповідності до статті 309 ЦПК України змінює в наведеній частині судове рішення.

Керуючись ст. ст. 303-316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» - задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 8 вересня 2016 року в частині стягнення витрат по оплаті судового збору - змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» на користь держави судовий збір в сумі 1160 грн.

Рішення того ж суду в іншій частині залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Судді: