Номер провадження 2/754/4805/16
Справа №754/9551/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 мотивуючи свої вимоги тим, що в 2011 році на підставі ордеру він отримав квартиру АДРЕСА_1. 03 квітня 2012 року вказана квартира була приватизована на 3 особи - позивача ОСОБА_1, сина позивача - ОСОБА_3 та на онука позивача - ОСОБА_2 У вказаній квартирі з 12 травня 2012 року була зареєстрована відповідачка ОСОБА_2, як невістка позивача, яка на даний час проживає у спірній квартирі. Позивач попросив відповідачку знятися з реєстрації за його адресою, оскільки через її реєстрацію у нього підвищується квартирна плата і зникає право на отримання субсидії. Оскільки реєстрація відповідачки змушує його нести додаткові витрати по оплаті квартирної плати, перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню належним йому майном, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмові заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1.

Вказана квартира була отримана відповідачем на підставі ордеру.

03.04.2012 року квартира АДРЕСА_1 була приватизована на 3 особи - позивача ОСОБА_1, сина позивача -ОСОБА_3, та онука позивача - ОСОБА_2 в рівних долях.

На даний час в квартирі зареєстровані 3 особи - позивач ОСОБА_1, відповідачка ОСОБА_2 та онук позивача - ОСОБА_2, що підтверджується довідкою форми 3.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з сином позивача ОСОБА_3, який є співвласником спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 24.06.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, від шлюбу вони мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є співвласником спірної квартири.

З 12 травня 2012 року відповідачка ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі, як член сім"ї співвласників квартири, та проживає у ній до цього часу разом зі своєю сім'єю.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім′ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім′ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Положеннями ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодних належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідачки ОСОБА_2 у спірній квартирі понад шестимісячний строк.

Доводи позивача про те, що йому потрібна окрема кімната, а тому він просить позбавити відповідачку права користування жилим приміщенням, як підстава для задоволення позовних вимог, судом до уваги не приймається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення.

Головуючий: