Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., СитнікО.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Турківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення і свідоцтв, зобов'язання знести самочинне будівництво та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинного будівництва, визнання недійсним та скасування державного акта, зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та привести її у попередній стан, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 30 березня 2015 року та ухвалу і рішення апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_7, Турківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення і свідоцтв, зобов'язання знести самочинне будівництво.

На обґрунтування позовних вимог вказували про те, що вони є власниками садиби по АДРЕСА_3.

Суміжним землекористувачем є відповідач, якому належить садиба по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 2011 року.

23 серпня 1968 року міжміським бюро технічної інвентаризації при Львівському відділі комунального господарства за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на нерухоме майно, що складалося з дерев'яного житлового будинку та сараю і на той час було розташоване по АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_2).

Загальна площа житлового будинку складала 67,3 кв. м, а житлова 20 кв. і в подальшому власником будь-яких добудов, прибудов не проводилося і відповідно правовстановлюючих документів не виготовлялося.

Однак користувачі вищевказаного житлового будинку самовільно без відповідної проектної документації здійснили добудови і прибудови до житлового будинку, в результаті чого загальна його площа збільшилася до 100,5 кв. м.

Посилаючись на те, що належний ОСОБА_7 житловий будинок побудований з порушенням вимог чинного законодавства, так як відповідні прибудови і добудови до житлового будинку здійснені самочинно з порушенням санітарних норм, чим порушено їх права та дані самовільні прибудови і добудови до житлового будинку по АДРЕСА_2 було узаконено рішенням Виконавчого комітету Турківської міської ради від 15 березня 2007 року та фактично та визнано право власності на нерухоме майно за померлим ОСОБА_8, просили визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області від 15 березня 2007 року за № 77, свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 квітня 2007 року, видане Турківською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 2011 року, видане Турківською державною нотаріальною конторою за реєстром, видане на ім'я відповідача та їх державну реєстрацію; зобов'язати відповідача знести самовільно зроблені добудови та прибудови до житлового будинку по АДРЕСА_2.

У грудні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинного будівництва, визнання недійсним та скасування державного акта, зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та привести її у попередній стан.

Свої вимоги мотивував тим, що на час успадкування ОСОБА_6 садиби по АДРЕСА_3 такої господарської будівлі як сарай (стайня) в свідоцтві про право на спадщину за законом не зазначено, а місце розташування здійснено не за планом на колишній земельній ділянці його батьків.

Також вказує про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, порушуючи санітарні норми, утримують птицю, свійських тварин, а також розмістили сарай на віддалі приблизно 3 метри від житлового будинку, що суперечить проекту забудови та будівельним нормам, чим порушено його право на безпечні умови проживання, він також не може належним чином користуватися належним йому майном, у зв'язку із чим, просив знести незаконно збудований сарай (стайню) та визнати недійсним і скасувати державний акт на землю ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і зобов'язати їх звільнити самовільно-зайняту земельну ділянку та привести її в попередній стан за власний рахунок.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 30 березня 2015 року, попередній та зустрічний позови задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Турківської міської ради за № 37 від 15 березня 2007 року «Про узаконення на ім'я померлого ОСОБА_8 самочинно влаштованої світлиці на горищі 12,0 м кв. та влаштування житлової добудови площею 20,2 м кв. до будинку «А-1» по АДРЕСА_2». Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_7 у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно-збудованої стайні, звільнивши самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_3 та привести її попередній стан за власний рахунок, а в решті вимог позовів відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2015 року, рішення місцевого суду у частині задоволення вимог зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, скасовано та провадження у справі у цій частині закрито.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2015 року, рішення місцевого суду в частині задоволення вимог первісного позову та стягнення судових витрат з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким попередній позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду у частині задоволення вимог зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та закриваючи провадження у справі у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що набрало законної сили рішення суду ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення вимог первісного позову та ухвалюючи у цій частині нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що підтвердження порушення прав позивачів внаслідок прийняття спірного рішення органом місцевого самоврядування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову про визнання незаконним та скасування свідоцтв та зобов'язання знести самовільно зроблені добудови, місцевий суд, з висновками якого в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що житловий будинок побудовано згідно із проектом забудови та наявні зміни внутрішнього планування житлового будинку, при цьому позивачів судовим рішенням зобов'язано сунути перешкоди ОСОБА_7 у користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом знесення самовільно-збудованої стайні, звільнивши, тим самим, самовільно зайняту земельну ділянку та привести у попередній стан за власний рахунок, яка знаходиться по АДРЕСА_3.

Такі висновки судів ґрунтуються на матеріалах справи й відповідають вимогам закону.

За правилами ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова) роз'яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За змістом п. п. 5, 17 Постанови роз'яснено, що відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого нерухомого майна належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376, ст. ст. 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувач земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом п. б ч. 3 ст. 152 ЗК Українизахист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_3.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12 листопада 2013 року у спільній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 знаходиться земельна ділянка площею 0,0698 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вищевказаною адресою.

Відповідач є власником земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 2011 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 лютого 2014 року відповідач ОСОБА_7 належить земельна ділянка площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2.

Рішенням Виконавчого комітету Турківської міської ради за № 37 від 15 березня 2007 року узаконено на ім'я померлого ОСОБА_8 самочинно влаштованої світлиці на горищі 12,0 кв. м та влаштування житлової добудови площею 20,2 кв. м до будинку «А-1» по АДРЕСА_2.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 09 грудня 2013 року зобов'язано позивачів перенести вигрібну яму, убиральню та місце утримання курей на віддаль не менше 12 метрів від вікон жилих кімнат житлового будинку ОСОБА_7

Крім того, у рішенні встановлено, що житловий будинок відповідача, згідно із актом від 10 квітня 1968 року про закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію, побудований без порушення про закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію, побудований без порушення будівельних норм - на відведеному йому проектом місці відповідно до проекту забудови та комісією виявлено лише зміну внутрішнього планування житлового будинку.

Відповідно до ст. ст. 335, 337 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, суди, на виконання вимог ст. 213 ЦПК України, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку, ті факти, що належний відповідачу житловий будинок збудовано та введено в експлуатацію без порушення вимог законодавства і з дотриманням правовстановлюючих документів; власник майна має право на звернення до суду із позовом на захист своїх прав, порушених самочинним будівництвом, лише при підтвердженні порушення своїх прав власника, однак доказів порушення прав позивачів як суміжних землекористувачів здійсненням ОСОБА_7 перебудови немає, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Також суд апеляційної інстанції, встановивши те, що рішенням Турківського районного суду Львівської області від 09 грудня 2013 року уже вирішено спір між сторонами з приводу самовільно збудованих позивачами господарських споруд, на виконання вимог ст. ст. 205, 310 ЦПК України, дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі у цій частині.

Наведені у касаційні скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу і рішення апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2015 року та в незміненій частині рішення Турківського районного суду Львівської області від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік