Справа № 212/3631/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Пустовіта О.Г.,

при секретарі Конограй В.В.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, моральної шкоди та компенсацію втрати частину доходу в зв'язку з порушенням строку її виплати,-

В C Т А Н О В И В:

В травні 2015 року позивач звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, моральної шкоди та компенсацію втрати частину доходу в зв'язку з порушенням строку її виплати. В подальшому позов було уточнено.

На підтвердження заявлених вимог вказав, що з 05.05.1980 по 23.03. 2010 він працював в шахта «Орджонікідзе» підземним прохідником, з 15.03.1995 підземним гірничо-робітником очисного забоя, а з 27.03.1997 підземним лаборантом-радіометристом. 23.03.2010 звільнилася за власним бажанням з роботи в звязку із виходом на пенсію ст.38 КЗпП України. За період роботи на шахті «Орджонікідзе» неодноразово проходила реорганізація, а саме: в 1999 була передана в оренду ВАТ «Центральному гірничо - збагачувальному комбінату», в наступному шахта «Орджонікідзе» стала структурним підрозділом ВАТ «Центрального гірничо-збагачувального комбінату», в 2011 ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» перейменований в ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

Позивач зазначає, що на одному робочому місці пропрацював 30 років, при звільнені із підприємства йому не була виплачена одноразова вихідна допомога відповідач мотивував тим, що він працював на їх підприємстві лише з 1999, і йому не виповнилося 60 років, а вихідна допомога виплачується тільки при звільненні із підприємства та досягненні 60 років.

В квітні 2015року він дізнався, що відповідно до ОСОБА_3 угодою Гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008, при звільненні працівника із підприємства за власним бажанням на пенсію виплачується одноразова допомога при роботі на підприємстві від 20 і більше років в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат працівника.

Позивач вважає, що дії відповідача у відмові виплати вихідної допомоги незаконними та такими, що порушують його права, просить стягнути на його користь з відповідача 3 541,17 гривень в порядку недоплаченої одноразової вихідної допомоги при звільненні, 10 441,97 гривень середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.03.2010 по 01.10.2010 та 10 000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги.

Представник позивача ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» з позовними вимогами не погодився у повному обсязі, крім усних пояснень надав суду письмові заперечення, вважаэ, що позов ОСОБА_2 є незаконним та необгрунтованим і не підлягає задоволенню, у звязку з тим, що колективним договором між генеральним директором та спільним представницьким органом винних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» (Далі - Колективний договір) на 2010 - 2011 роки, а є пунктом 7.10 дійсно передбачена наступна гарантія: Виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років - середньомісячну заробітну плату працівника; від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати працівника; від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати працівника.

На момент звільнення ОСОБА_2 з ПАТ «ЦГЗК» 23.03.2010 року йому виповнилося повних 57 років, отже під дію пункту 7.10 Колективного договору Позивач не підпадав, відповідно виплата вихідної допомоги йому не проводилася на законних підставах.

Також ОСОБА_2 зазначає, що в наслідок не виплати йому Вихідної допомоги Він зазнав моральної шкоди, але це не відповідає дійсності оскільки, відповідно до ст. 23 ЦК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В нашому випадку позивач нічим не підтвердив розмір заподіяної йому моральної шкоди. Всупереч положенням ст. 23 ЦК України це не відповідає ні вимогам розумності, ні вимогам справедливості. У зазначеній статті моральна шкода визначена, як така, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Саме ПАТ «ЦГЗК» не спричиняло Позивачу ніяких навмисних та протиправних дій або бездіяльності, не причиняло шкоду ні моральну ні матеріальну його рідним та близьким.

Позивач ввів себе в оману в наслідок не знання або не розуміння положень Колективного договору, які чітко передбачають критерії, внаслідок виконання яких працівник підпадає під дію гарантії передбаченої пунктом 7.10 Колективного договору.

Тому просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи у суді було змінено сторону в цій цивільній справі, замінивши відповідача по справі, замість Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

Із паспортних даних позивача ОСОБА_2 встановлено, що він народився у 1953 році, при звільненні з підприємства йому виповнилося 55років.

Трудовою книжкою підтверджується (запис №18), що позивач 05.05.1980 був прийнятий на шахту Орджонікідзе підземним прохідником, з 1995 переведений підземним гірничоробочим на тій же шахта, з 1997 переведений підземним лаборантом радіометристом на тій же шахті, 02.04.2008 звільнився за власним бажанням в звязку із виходом на пенсію по ст.. 38 КЗпП України, копія трудової книжки долучена до матеріалів справи.

З наявних матеріалів справи вбачається, що заробітна плата ОСОБА_2 за два останні місяці перед звільненням тарифний оклад позивача становив 1336,00 гривень, середньомісячний графік робочого часу за березень 2010 становив 176 годин, середньомісячний графік робочого часу за січень 2010 року становив 151 годину, середньомісячний графік робочого часу за лютий 2010 року становив 160 годин, а середньомісячна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням становила 1180, 39 гривень.

ОСОБА_5 оренди державного майна від 30 грудня 1998р. встановлено, що Криворізький державний залізорудний комбінат уклав договір із ВАТ «Центральним гіргичо-збагачувальним комбінатом» про передачу в оренду майновий комплекс шахту ім. Орджонікідзе, який діє з 01.01.1999 по 01.01.2019, а договором за № 1167-16-01/2001 від 09.11.2001 ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність майновий комплекс шахту ім.. Орджонікідзе ВАТ ««Центральному гірничо-збагачувальному комбінату».

Із розяснення наданого Центральним комітетом профспілки працівників металургійного і гірничодобувного промисловості України апеляційному суду Дніпропетровської області від 19.01.2016 №03/18 встановлено, що дія ОСОБА_3 угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «ЦГЗК» від імені якого вона була підписана уповноваженою особою ОСОБА_6 Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдінг».

Пунктом 7.10 Колективного договору ВАТ «Центрального гірничозбагачувального комбінату» на 2010-2011 роки, який був чинний на час звільнення позивача, встановлено виплачувати працівникам які досягли (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років в розмірі трьохмісячної заробітної плати.

ОСОБА_3 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода.

Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» ОСОБА_3 Угоди на 2007-2008 роки, встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати. Позивач пропрацював у відповідача майже 30 років.

Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства передбачені ОСОБА_3 Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективного договору підприємства, в частині Соціальних гарантій, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться, так Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, також норма передбачена і Колективним договором, але Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова ОСОБА_3 угоди, оскільки встановлює обовязковість до віку та строку звільнення із підприємства. В розясненні Центрального комітету профспілки працівників металургійного і гірничодобувного промисловості України від 19.01.2016 №03/18 зазначено, що дія ОСОБА_3 угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «ЦГЗК».

В даному випадку суд вважає, що необхідно керуватися умовами ОСОБА_3 угоди, виконання яких є обов'язком для відповідача, а ст. 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої

(міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Вимоги ОСОБА_3 угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі, в даному випадку слід керуватися ОСОБА_3 Угодою гірничо-металургійного комплексу України, а не Колективним договором.

В судовому засіданні встановлено, що позивач почав працювати на шахті Орджонікідзе, яка на той була структурним підрозділом Криворізький державний залізорудний комбінат, а звільнився із підприємства відповідача, оскільки відповідно до договору оренди державного майна від 30 грудня 1998 року та договору за № 1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність майновий комплекс шахту ім.. Орджонікідзе ВАТ ««Центральному гірничо-збагачувальному комбінату».

Частиною 2 статті 36 КЗпП України встанволено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

Частиною 3 статті 36 КЗпП України, передбачено - у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року N 2269-XII, встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обовязків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу також правонаступником прав та обовязків підприємства, повязаних з діяльністю цього структурного підрозділу. У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обовязки за договором оренди.

Таким чином, суд вважає, що при звільненні із підприємства відповідач зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки позивач пропрацював на шахті Орджонікідзе майже 30 років.

Постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100 (ОСОБА_3 змінами та допосвненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пункту 2 Порядку… передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Виплата повинна бути прорведена в день звільнення 23.03.2010, заробітну плату слід брати за два останні місяіці перед звільненням. Відповідач на думку суду правильно визначив середньомісячну заробітну плату оскільки вона була взята за січень -лютий 2010 року та становила 1180, 39 гривень відповідно до довідки наданої відповідачем. Між сторонами по справі спору щодо визначення суми середньомісячної заробітної плати не має.

При середньомісячній заробітній плати 1180,39 гривень та у відповідності до п. 6.1 ОСОБА_3 Угоди гірничо-металургійнолго комплексу України на 2007-2008 роки відповідач зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні із підприємства на пенсію в розмірі 3541,17 гривень (1180,39 гривень середньомісячна заробітна плата на три середньомісячні заробітні плати.)

Ст. 47КЗпП України встановлений обовязок для власника або уповноваженого ним органу, в день звільнення видати працівникові, належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст.117 КЗпП України передбачено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Установивши під час розгляду справи, що позивачу не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку, яку зазначає позивач з 23.03.2010 по 01.10.2010, за 191 день не проведення розрахунку при звільненні.

Відповідно до довідки наданої відповідачем середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становить 1180,39 гривчень, а середньомісячна норма робочого часу становила 151 година. При середньомісячній заробітній платі 1180,39 гривень та 151 годині (середньомісячна норма робочого часу) середнього динна заробітна плата становить 7,8 гривень, а середньоденна заробітна плата позивача становила 54,67 гривень, час затримки розрахунку при звільненні, за який просить стягнути позивач становить 191 день (23.03.2010 по 01.10.2010), середній заробіток за час затримки при розрахунку становить 10441,97 гривень (54,67 гривень х 191 день).

Підлягає частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення п прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237і КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. З, 4, 11. 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237' КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

Заперечення відповідача щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними.

Разом із тим, заслуговують на увагу доводи представника ПАТ «ЦГЗК», з приводу розміру спричиненої моральної шкоди.

Так, відповідно до роз'яснень положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995, з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 1 000 гривень.

Позивач відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Підлягає задоволенню заява позивача про залишення без розгляду раніше предявлених вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходу в звязку із порушенням строку виплати, оскільки це є винятковим правом позивача і відповідає ст.. 207 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10-11, 60, 84,88, 212-215 ЦПК України, ст. 15,116,117, 237-1, 238 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам частини доходів в звязку із порушенням строків їх виплати», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, моральної шкоди та компенсацію втрати частину доходу в зв'язку з порушенням строку її виплати задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.03.2010 по 01.10.2010, в розмірі 10 441 гривень 97 копійок.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_2 недоплачену одноразову вихідну допомогу при звільненні в розмірі 3 541 гривень 17 копійок.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_2 в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги в розмірі 1 000,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь держави судові витрати у розмірі 551,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення усіма учасниками процесу в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:ОСОБА_7