Справа № 569/6859/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача адвоката Нікольченка Б.Б.,

представників органу опіки та піклування виконавчого комітету

Рівненської міської ради Подкаури О.М., Абдудіної Т.Г., Самолюк І.Р.,

pозглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

спpаву за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала і просить суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 21 березня 2008 року перебувала з відповідачем у шлюбі. Від подружнього життя з відповідачем вони мають дочку ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Рівненського міського суду від 24 грудня 2010 року її шлюб з відповідачем був розірваний, дочка залишена на проживання з нею. Спорів стосовно місця проживання дитини не було і відповідач не заперечував, щоб дочка проживала з нею.

Після розірвання шлюбу відповідач життям дочки не цікавився, не виявляв бажання спілкуватися з нею та приймати участь у її вихованні. Ні разу не брав дочки до себе та не просив, щоб дитина побула з ним. На сьогоднішній день дочці 8 років і вона погано пам'ятає батька, оскільки з часу розлучення дуже рідко його бачила і тільки випадково зустрічала на вулиці. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, просить суд позбавити його батьківських прав щодо дочки ОСОБА_10.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав і у задоволенні позову просить суд відмовити та не позбавляти його батьківських прав щодо дочки.

На заперечення позовних вимог посилається на те, що його відносини з позивачем після розірвання шлюбу не складаються. Рідко коли розмова між ними не закінчується сваркою. Вважає, що позивач піддає дочку негативному налаштуванню по відношенню до нього, а тому він переконаний, що його зустрічі з дочкою можуть завдати дитині додаткових переживань та стресу. За таких обставин не наполягає на зустрічах з дитиною, щоб не завдавати їй моральних страждань. Дочкою цікавиться і про її життя дізнається лише від спільних знайомих. Сплачує вчасно аліменти на утримання дочки і при можливості надає на її утримання додаткові кошти.

Вказує на те, що життя дочки йому не байдуже. Так, у 2015 році позивач зверталася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. При цьому, йому позивач не надала інформацію про мету, країну та строк перебування дочки за кордоном. Судом ці обставини були з'ясовані, а тому він не заперечував проти задоволення позову. Крім того, оскільки позивачем не були порушені умови наданого дозволу, а відвідування дитиною Італії та зустріч з бабусею викликали у дитини позитивні емоції, 26 травня 2016 року він надав колишній дружині письмову згоду на виготовлення візи, документів для тимчасових поїздок дитини за кордон з метою відпочинку та оздоровлення.

Разом з тим визнав, що на жодному заході у дитячому садку чи у школі не був, дочки з днем народження не вітав і з дочкою протягом останніх шести років фактично не спілкувався.

Вказує і на те, що має бажання приймати участь у вихованні дочки, спілкуватися з нею, піклуватися про її фізичний та духовний розвиток тощо. Звернувся до служби у справах дітей із заявою щодо встановлення днів і годин побачень з дочкою.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради Самолюк І.Р., підтримавши висновок органу опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_10.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що сторони з 21 березня 2008 року перебували у шлюбі. Від подружнього життя сторони мають дочку ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Рівненського міського суду від 24 грудня 2010 року шлюб позивача з відповідачем був розірваний, дочка залишена на проживання з позивачем. Спорів стосовно місця проживання дитини не було і відповідач не заперечував, щоб дочка проживала з матір'ю. Цим же судовим рішенням з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_10 у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 13 грудня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

Судом також встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем і до звернення позивача з даним позовом до суду вихованням дочки ОСОБА_10 не займався, не піклувався про її фізичний та духовний розвиток, не проявляв до неї батьківської любові, уваги та турботи і з дитиною фактично не спілкувався.

Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11, сестра позивача, та ОСОБА_12, кума та подруга позивача. Враховуючи стосунки вказаних свідків з позивачем, суд визнає, що їм достовірно можуть бути відомі обставини її життя та життя дитини, а тому показання цих свідків приймаються судом до уваги.

Як слідує з акту обстеження матеріально-побутових умов неповнолітнього від 04 серпня 2015 року, проведеного громадським інспектором з охорони дитинства ОСОБА_13 та практичним психологом ЗОШ № 9, де навчається дитина, ОСОБА_4 участі у вихованні дочки ОСОБА_10 не приймає, батьківські збори у школі не відвідує.

З характеристики учениці 2-Б класу ЗОШ № 9 від 10 серпня 2015 року слідує, що батько ОСОБА_10 про свою дитину не турбується, батьківських зборів не відвідує, з педагогами школи не контактує, дитину до участі у позаурочних та позашкільних заходах не готує. В той же час дитина відсутністю батька засмучена.

Разом з тим, судом також встановлено, що аліментні зобов'язання щодо дочки відповідачем виконуються згідно рішення суду. Про наявність заборгованості зі сплати аліментів сторони суд не повідомили.

26 травня 2016 року ОСОБА_4 оформив нотаріально посвідчену заяву, якою дав згоду на відкриття візи, виготовлення документів та тимчасові поїздки дочки ОСОБА_10 до будь-якої країни світу з метою відпочинку та оздоровлення до досягнення дочкою повноліття.

В серпні 2016 року відповідач звернувся до служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради із заявою про встановлення днів та годин побачень з дочкою.

На переконання суду, зазначені обставини свідчать про те, що відповідач певною мірою змінив своє ставлення до дитини та проявляє бажання та намагання брати участь у її вихованні.

Як слідує з рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (пункт 58), сам факт заперечення відповідачем позовної заяви про позбавлення його батьківських прав щодо дочки ОСОБА_10 може свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до вимог частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

За змістом позовної заяви підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є його ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 Постанови роз'яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-Хіі від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Конвенції держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Як передбачено статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини.

Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї малолітньої дочки ОСОБА_10 необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Суд звертає увагу і на те, що незалежно від причин припинення виконання своїх обов'язків по вихованню дитини в певний період, відповідач змінив своє ставлення до виховання дитини, має бажання та наміри приймати участь у вихованні своєї дочки, що об'єктивно підтверджується його діями.

За таких обставин суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_10, вважаючи крім того, що позбавлення батьківських прав не відповідає інтересам дитини.

При цьому суд також враховує, що відповідно до вимог статті 169 СК України, зміна поведінки особи, позбавленої батьківських прав, є підставою для поновлення батьківських прав.

При вирішенні спору суд погоджується з висновком органу опіки та піклування від 22 серпня 2016 року № 08-1605 щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_10, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до вимог статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Як слідує з висновку органу опіки та піклування, під час бесіди в службі у справах дітей ОСОБА_9 пояснила, що вона мало пам'ятає тата, але бажає з ним спілкуватися. Дівчинка вважає, що «татові потрібно дати шанс, а якщо він не зміниться, то лише тоді позбавляти батьківських прав».

Оцінюючи досліджені по справі докази у їх сукупності, суд вважає необхідним та доцільним відмовити у задоволенні позову і, разом з тим, попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_10 та покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов'язків.

На переконання суду, саме таке рішення буде повною мірою відповідати інтересам дитини.

Кеpуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212,214,215,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 та покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов'язків.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 24 жовтня 2016 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь