Єдиний унікальний номер 235/492/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1784/2016
Головуючий в І інстанції Хмельова С.М.
Доповідач Папоян В.В.
Єдиний унікальний номер 235/492/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/1784/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

01 листопада 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Папоян В.В.

суддів Кішкіної І.В., Новікової Г.В.

за участю секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулось до суду з позовом на обґрунтування якого зазначали, що 06 грудня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем було укладено Кредитний договір № R2В, у відповідності до якого останньому було надано кредит в сумі 89 200 грн. на строк до 06 грудня 2016 року під 18% річних за користування кредитом. 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено Договір відступлення прав вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до якого, позивач набув право нового кредитора за кредитним договором у тому числі до відповідача.

Оскільки відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, то позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором з урахуванням інфляційних втрат і 3% річних у сумі 78925 грн. 53 коп.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що висновок суду щодо недоведеності позивачем прав нового кредитора за відступленим правом вимоги спростовується матеріалами справи.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Інші особи, які приймають участь по справі в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторони, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 4 частини першої ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин на якій він посилався та не надано належних та допустимих доказів щодо виникнення у ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» прав нового кредитора за кредитним договором, укладеним 06 грудня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_1.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 1049, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що 06 грудня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № R2В, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 89200,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних з кінцевим строком повернення кредиту 06 грудня 2016 року.

Відповідно до п. 3.4, 3.5 укладеного договору кредит повертається щомісячно, відповідно до Графіка повернення кредиту і процентів та розрахунку вартості сукупних послуг, 8 числа кожного місяця.

Як убачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами ПАТ «ВТБ Банк» свої зобовязання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте у порушення умов договору відповідачем порушено умови погашення кредиту внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Відповідно до наданого позивачем розрахунку наявна загальна сума заборгованості у розмірі 78 925 грн. 53 коп., яка складається з заборгованості за основним зобовязанням у сумі 48 652 грн. 99 коп., заборгованості за відсотками у сумі 1307 грн. 03 коп., інфляційних втрат у сумі 27 022 грн. 06 коп. та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання.

Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір відступлення прав вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв (копія якого наявна в матеріалах справи) відповідно до якого позивач набув право нового кредитора до відповідача за кредитним договором № R2В, який укладений 06 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і ОСОБА_1. Договором визначено, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитору. Відступлення права вимоги за договорами забезпечення, що засвідчені нотаріально, здійснюється шляхом укладення сторонами нотаріально засвідчених договорів про відступлення права вимоги за такими договорами в день отримання первісним кредитором грошових коштів у розмірі ціни договору в оплату за цим договором (п.3.1.3).

Відповідно до п.5.2 вказаного договору первісний кредитор зобовязується передати новому кредитору документацію протягом 15-ти днів з дня зарахування на рахунок первісного кредитора грошових коштів в сумі, що вказана в п.4.1 цього договору.

На виконання п.5.2 договору за актом прийому-передачі документації від 22.06.2015р. ПАТ «ВТБ Банк» передав ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у тому числі кредитну справу за кредитним договором № R2В від 25.11.2015р. стосовно ОСОБА_1. Згідно акту, якій є невідємною частиною договору відступлення прав вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв загальний розмір заборгованості відповідача складає 49 960 грн. 02 коп.

Відповідно до п.3.1.6. укладеного договору новий кредитор, тобто ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», зобовязується протягом 10 календарних днів надіслати боржникам письмове повідомлення про відступлення прав вимоги. Підтвердженням належного повідомлення боржників про відступлення первісним кредитором права вимоги заборгованості новому кредитору є реєстр відправленої кореспонденції,

Відповідно до копії повідомлення від 22.06.2015р. відповідача повідомлено про відступлення прав вимог за кредитним договором №R2В від 06.12.2011р. Відповідно до наявного матеріалах справи реєстру відправленої кореспонденції зазначене повідомлення відправлено на адресу відповідача 07.07.2015р.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про не надання позивачем належних та допустимих доказів щодо виникнення у ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» прав нового кредитора за кредитним договором, укладеним 06 грудня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_1, не відповідає обставинам справи і спростовується матеріалами справи, у тому числі додатками до договору, що містять акти прийому передачі документації боржників, права вимоги до яких було відступлено від ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», серед яких значиться прізвище відповідача. Крім того, договір відступлення права вимоги не визнано недійсним, а тому він зберігає правові наслідки, передбачені ним.

Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Тобто неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обовязку погашення кредиту взагалі. Аналогічні розяснення зазначено у правових позиціях викладених Верховним Судом України у постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 та від 20.01.2016р у справі № 6-2765цс15.

Проте суд першої інстанції, відмовляючи у позові з тих підстав, що відповідач не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, на порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України не застосував до спірних правовідносин вказані норми матеріального права, не врахував правову позицію, викладену у висновку Верховного Суду України, і не навів відповідних мотивів щодо відступлення від вказаної правової позиції.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості на користь нового кредитора, не врахувавши те, що неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд установив, що укладаючи договір відступлення права вимоги (ст.ст. 513, 514, 516, 517, 1077, 1078,1082 , 1084 ЦК України), банк і позивач не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тому до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

На підтвердження розміру заборгованості, яка утворилась станом на 07 грудня 2015 року позивачем наданий розрахунок, згідно з яким розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № R2В від 06 грудня 2011 року перед новим кредитором складає 78925 грн. 53 коп., з яких 48652 грн. 99 коп. заборгованість за кредитом; заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 1307 грн. 03 коп.; інфляційні втрати на суму боргу та три відсотки річних 28965 грн. 51 коп.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу тому вирішуючи питання про стягнення на користь позивача заборгованості за кредитним договором апеляційний суд виходить з того, що відповідачем розмір заборгованості, визначений ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відповідачем не спростований.

Згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 р. у справі № 6-113цс14, від 2 вересня 2015 року № 6-369цс15, від 19.10.2016 року №6-2129 цс 16).

Наведений у позовній заяві розрахунок інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних перевірений апеляційним судом і визнається правильним.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушив норми матеріального і процесуального права, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Так, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» стягується заборгованість за кредитним договором № R2В від 06 грудня 2011 року перед новим кредитором складає 78925 грн. 53 коп., з яких 48652 грн. 99 коп. заборгованість за кредитом; заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 1307 грн. 03 коп.; інфляційні втрати на суму боргу та три відсотки річних 28965 грн. 51 коп.

Крім того, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у сумі 2557 грн. 80 коп., які складаються із судового збору за подання позовної заяви 1218 грн. 00 коп. і судового збору за подання апеляційної скарги 1339 грн. 80 коп.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 серпня 2016 року скасувати.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № R2В, який укладений 06 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і ОСОБА_1 у розмірі 78925 (сімдесят вісім тисяч девятсот двадцять пять) грн. 53 коп., з яких заборгованість за кредитом 48652 грн. 99 коп.; заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 1307 грн. 03 коп.; інфляційні втрати на суму боргу 27 022 грн. 06 коп. та три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання у сумі 1943 грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» понесені ним судові витрати у сумі 2557 грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: