У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргуОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила визначити їй додатковий строк - чотири місяці - для подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, яка відкрилась 24 січня 2013 року після смерті її батька ОСОБА_5

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є громадянкою Російської Федерації і постійно проживає у Росії. З 2013 року їй не надавалась відпустка, а тому вона не мала можливості приїхати до України і звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5

Крім того, позивачка зазначала, що їй стало відомо про складання батьком заповіту на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_4, яка протягом багатьох років проживала, доглядала та вела спільне господарство з ним; проте 08 серпня 2013 року приватний нотаріус відмовив ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, у зв'язку з чим вона вважає, що як єдиний спадкоємець першої черги за законом має право на спадщину після смерті батька.

Також ОСОБА_2 вказувала, що на спадкове майно претендує і її тітка ОСОБА_5, яка при зверненні до нотаріальної контори та суду подала недостовірні відомості про відсутність дітей у ОСОБА_5, чим ввела всіх в оману.

Посилаючись на вищевикладені обставини, ОСОБА_2 просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Житомимрської області від 27 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України суд врахував мотиви, висловлені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2016 року, якою було скасовано попереднє рішення апеляційного суду від 06 жовтня 2015 року, а також взявши до уваги роз'яснення, викладені у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», дійшли обґрунтованого висновку про те, що постійне перебування ОСОБА_2 на території Російської Федерації, у зв'язку з чим позивачка вважає, що була позбавлена можливості звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не є поважною причиною, пов'язаною з об'єктивною, непереборною та істотною перешкодою у розумінні ч. 3 ст. 1272 ЦК України для подання нею у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини, оскільки п. 3.5 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №282/20595, чинного на момент відкриття спадщини, передбачено подання такої заяви за допомогою засобів поштового зв'язку, що виключає необхідність особистого прибуття до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, тобто до України.

Апеляційним судом також вмотивовано відхилено доводи ОСОБА_2 щодо виникнення у неї права на спадкування за законом з часу вступу в законну силу рішення суду про визнання заповіту недійсним, оскільки такі суперечать положенням ч. 3 ст. 1223 ЦК України.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданої представником ОСОБА_3, на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Л.М.Мазур