Дата документу 16.01.2016 Справа № 554/258/16-ц
Провадження № 6/554/30/2016
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2016 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Кулешової Л.В.,

при секретарі судового засідання Довбенко А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві подання головного державного виконавця ВДВС Полтавського районного управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа,

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2016 року до суду надійшло вищевказане подання, в обґрунтування якого зазначено, що на виконанні у ВДВС Полтавського РУЮ перебуває виконавче провадження ВП №47293298 з примусового виконання виконавчого листа №552/779/15-ц від 17.04.2015, виданого Київським районним судом м.Полтави про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ід.номер НОМЕР_1, який проживає: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/3 всіх видів доходів щомісячно.

Заборгованість боржника ОСОБА_2 за виконавчим документом станом на 01.10.2015 становить 8008,03 грн., яка боржником не погашається.

Державний виконавець у поданні зазначає, що рішення суду не виконано та боржник ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього цим рішенням, а державним виконавцем вжито передбачених законодавством заходів примусового виконання рішення.

Крім того, вказує, що 19.10.2015 від стягувача ОСОБА_3 надійшла заява з проханням обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, оскільки останній ухиляється від сплати аліментів.

Тому, на підставі викладеного, державний виконавець за погодженням з начальником ВДВС Полтавського РУЮ просить суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа до виконання своїх зобовязань, покладених на нього рішенням Київського районного суду м.Полтави.

У судове засідання державний виконавець не зявився, у поданні просив суд провести розгляд за відсутності представника ВДВС Полатвського РУЮ.

Відповідно до положень ч.2 ст.377-1 ЦПК України судом прийнято рішення негайно розглянути подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за даної явки учасників судового провадження.

Суд, вивчивши суть подання, дослідивши додані до нього матеріали, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 «Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї» кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв'язання спорів у цій сфері регулює Закон України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями статті 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (пункт 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобов'язань (пункт 5); якщо до нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (пункт 8).

За змістом пункту 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Статтею 90 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та у пункті 18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, що має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежного.

Аналогічне положення закріплене і в розясненнях Верховного Суду України, викладених у листі від 01.02.2013, а саме: ухилення від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положення частини 2 статті 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Ухиленням боржника від виконання своїх зобов'язань не можна вважати лише наявність статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашення боргу в добровільному порядку.

Також відповідно до інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, встановлений порядок звернення державного виконавця з поданням до суду щодо обмеження у праві виїзду за межі України та заборони вїзду в Україну у разі невиконання боржником своїх зобовязань. Вказаний нормативно-правововий акт передбачає, що подання державного виконавця повинно містити, зокрема підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобовязань.

Як вбачається з подання, на виконанні у ВДВС Полтавського РУЮ перебуває виконавче провадження ВП №47293298 з виконання виконавчого листа №552/779/15-ц від 17.04.2015, виданого Київським районним судом м.Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей (а.с.1).

24.04.2015 державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП №47293298, про що винесено постанову (а.с.6).

27.04.2015 державним виконавцем здійснено виклик боржника ОСОБА_2 на 05.05.2015 для вирішення питання щодо подальшої сплати аліментів (а.с.5).

Згідно копії довідки-розрахунку станом на 01.10.2015 заборгованість згідно виконавчого листа №552/779/15-ц від 17.04.2015 становить 8008,03 грн.

Відповідно до заяви від 19.10.2015 стягувача у виконачому провадженні ОСОБА_3, що надійшла до державного виконавця 19.10.2015 вх.№5495/02-28/6, остання просить тимчасово обмежити боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, оскільки вважає, що він ухиляється від сплати аліментів та з моменту видачі виконавчого листа жодного разу коштів від нього не отримала (а.с.3).

Інших документів в обгрунтування доводів подання державним виконавцем до суду не надано.

Суд враховує ті обставини, що державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та одразу здійснено виклик боржника для вирішення питання щодо сплати аліментів, але ж у матеріалах подання жодним чином не підтверджений факт отримання боржником такого виклику державного виконавця або того, що він ухилявся від отримання кореспонденції про його виклик до виконавчої служби, не зявлявся на виклик державного виконавця без поважних причин.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до положень листа Міністерства юстиції України від 06.06.2008 N 25-32/507 «Щодо виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов'язання, в тому числі зі сплати аліментів, покладені на них рішеннями судів» подання державного виконавця готується на бланку відповідного відділу державної виконавчої служби за підписом начальника цього відділу та обов'язково має містити: як додаток копії виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження. За необхідності, до подань державних виконавців можуть додаватися копії інших документів.

Згідно п.12.1.3. наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» до подання додаються копії виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження та копії інших документів (за потреби).

Однак державним виконавцем не надано до суду навіть копії виконавчого документа, а також доказів направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження сторонам виконавчого провадження.

Так само у поданні відсутні відомості про обізнаність боржника ОСОБА_2 про відкрите виконавче провадження та щодо строків його добровільного виконання.

Пунктом 12.1.1. вищезазначеної Інструкції встановлено вимоги до подання, серед яких, обовязкова наявність доказів, що підтверджують факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Таким чином, підставою для ухвалення судом рішення про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон є доведеність факту ухилення від виконання рішення суду.

Але, як вбачається зі змісту подання, державним виконавцем не наведено жодних обґрунтувань ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання його зобовязань за рішенням суду.

Державний виконавець у поданні вказує, що до нього 19.10.2015 надійшла заява стягувача ОСОБА_3, яка просила направити до суду вказане подання, проте зазначена заява не є підставою для відповідних обмежень щодо боржника без надання державним виконавцем достатньої сукупності доказів здійснених ним заходів і дій у виконавчому провадженні.

Однак доказів належного примусового виконання судового рішення державним виконавцем у встановленому законом порядку до суду не надано.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Натомість, державний виконавець не надав об'єктивних даних про те, що він вчинив дії щодо стягнення заборгованості по аліментах, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», використав надані йому законом повноваження для виконання судового рішення.

Не надано відповідних доказів щодо вчинення виконавчих дій, передбачених ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено порядок стягнення аліментів за наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці.

Матеріали подання не містять жодного процесуального документу, який би свідчив про вжиття державним виконавцем заходів до встановлення місця реєстрації боржника, дійсної адреси перебування та знаходження боржника, а за його відсутності - заходів до розшуку боржника.

Згідно з положеннями статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.

Однак державним виконавцем, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, як і не доведено усіх обставин, на які він посилається у своєму поданні, і які б свідчили про навмисне чи інше свідоме невиконання боржником зазначених обов'язків.

Відповідно до вимог ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачені цим Законом заходи примусового виконання рішення, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Сама по собі наявність невиконаного судового рішення ще не є підставою для застосування обмежень щодо права пересування особи.

За таких обставин, суд вважає, що державним виконавцем не доведено доцільності застосування до боржника заходу впливу у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, та в ході розгляду справи не було доведено встановленого факту ухилення від виконання судового рішення з боку боржника, у зв'язку із чим подання не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.377-1 ЦПК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання головного державного виконавця ВДВС Полтавського районного управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м. Полтави протягом пяти днів з дня її проголошення, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя Л.В. Кулешова