Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

"11" жовтня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачка доводиться йому колишньою дружиною, у зареєстрованому шлюбі з якою я перебував з 16 лютого 2006 року. Цей шлюб було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції 16 лютого 2006 року, актовий запис №201. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року цей шлюб було розірвано. Рішення суду сторонами не оскаржувалося. Відповідно до ордера № 012151 серія Б від 28 липня 2008 року, виданого на підставі Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації 28 липня 2008 року № 579, йому було надано житлове приміщення у вигляді 1 кімнати в комунальній квартирні АДРЕСА_1. З відповідачкою він познайомився в той час, коли вона відбувала покарання в виправній колоній №44 м. Чернігова. Як зазначалось вище, вони одружились у 2006 році, а після того, як відповідачка звільнилася з місць позбавлення волі, він зареєстрував в якості своєї дружини її за місцем свого проживання та реєстрації у 2009 році за вищезазначеною адресою. Спільне життя у них з відповідачкою не склалося, тому що людина, яка має схильність до вчинення кримінальних правопорушень, зазвичай не тяжіє до створення сімейних цінностей. Після низки випробувань непристойною поведінкою відповідачки, що випали на його долю, після коротко- і довгострокового періодичного не проживання відповідачки за місцем її реєстрації, останній раз вона навідалась до спірної квартири наприкінці квітня 2015 року у супроводі невідомих йому людей, зібрала належні їй власні речі і залишила помешкання у невідомому йому напрямку. З того часу відповідачку він більше не бачив, де та з ким вона проживає, їй не відомо, вони припинили з того часу спілкування з нею у будь-який спосіб. Витрат по сплаті за квартирі/ вона не несе, намагань повернутись до квартири вона не здійснювала, будь-яких перешкод у користуванні житлом відповідачці він не вчиняв. Будь-які речі, які б належали відповідачці на праві власності, в квартирі відсутні. Таким чином, він вважає, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відсутня за місцем її реєстрації понад шість місяців.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Пояснив суду, що в 2009 році його колишня дружина - ОСОБА_2 переїхала проживати до його квартири. Спочатку все складалося добре, але потім відповідач розпочала гулянки, зловживання алкогольними напоями, брала на його ім'я кредити. 26-27 квітня 2015 року вона зібрала свої речі та пішла, при цьому більше не поверталася до квартири та не проживала там. Через декілька місяців потому вона приїхала та віддала ключі від квартири та забрала остаточно свої речі. В лютому 2016 році він зателефонував її батьку щодо розлучення з його донькою, проте батько не знав, де перебуває його донька.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, суд про причини неявки не повідомила.

Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, та за згодою позивача постановити заочне рішення.

Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 липня 2008 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією ОСОБА_1 було видано ордер № 012151 серії Б на жиле приміщення з правом зайняття жилого приміщення жилою площею 13,90 кв.м., яке складається з однієї кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1/4.

16 лютого 2006 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року було розірвано.

Відповідно до довідки форми 3 № 204 від 17 червня 2016 року, виданої Центром комунального сервісу, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що є сусідкою позивача по будинку. Приблизно з квітня-травня 2015 року відповідач не проживає у спірній квартирі. Позивач не виганяв відповідачку, ніколи не вживав алкоголь, а відповідач постійно гуляла.

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що також являється сусідкою позивача по будинку та знайома з позивачем приблизно з 1996 року. Знає, що відповідач не проживає у спірній квартирі з квітня 2015 року, відповідач сама пішла з квартири, не приходила, при цьому у квартирі її речей немає, а позивач її не виганяв.

Згідно ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до листа-повідомлення Управління поліції у Дніпровському районі Головного управління Національної поліції в місті Києві від 16 серпня 2016 року, заяв та повідомлень до Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві від гр. ОСОБА_2 стосовно вчинення їй перешкод в користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не надходило.

Згідно довідки № 586 від 08 серпня 2016 року, виданої Центром комунального сервісу № 98, ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з заявами стосовно чинення їй перешкод в користування квартирою в ЦКС не зверталась.

Таким чином, з огляду на вищевикладене вбачається, що відповідач тривалий час не проживає за адресою реєстрації, будь-яких дій щодо вселення її у спірну квартиру не проводила та не проводить, що свідчить про відсутність заінтересованості у проживанні в спірній квартирі.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевикладене, надані стороною позивача докази підтверджують факт не проживання відповідача у квартирі без поважних причин понад шість місяців, а відповідачем не надано доказів перешкоджання позивачем у користуванні житлом, доказів наміру вселитися в квартиру, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, внаслідок відсутності понад встановлені строки.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 64, 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 3, 11, 57-61, 88, 208, 212-215, 218, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: