Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 336/5219/14-ц Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/778/3363/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, Публічне акціонерне товариство «Запоріжгаз», Запорізька міська рада, про усунення перешкод у здійсненні права власності, за обєднаним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 звернулися до суду з вищевказаним позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, в обґрунтування якого зазначали, що вони є співвласниками будинку № 28-в по вул. Молочній у м. Запоріжжі, ОСОБА_4 належить 5/6 частин вказаного нерухомого майна, а ОСОБА_7 - 1/6 його частина. ОСОБА_3 є власником 1/2 частини будинку № 30 по вул. Молочній в м. Запоріжжі, розташованого на земельній ділянці, яка є суміжною з ділянкою, де знаходиться будинок позивачів.

У 2010-2012 роках відповідач побудував на належній йому земельній ділянці з боку ділянки під будинком позивачів двоповерховий житловий будинок, який знаходиться на відстані 0,9-1 метр від межі, що є порушенням норм пожежної безпеки і державних будівельних норм, відповідно до яких відстань між жилими будинками П та Ш ступеня вогнестійкості не може бути меншою ніж 8 метрів. Крім того, всупереч вимог пункту 3.2 ДБН В.1.1-5-2000, згідно з яким забудова повинна передбачати максимальне збереження природних умов стоку поверхневих вод, будинок зведений по смузі природного стоку поверхневих вод.

Крім зазначеного будівництва, ОСОБА_3 звів фундамент з цегляної стіною вздовж межі своєї ділянки з боку ділянки під будинком позивачів, а також збільшив планувальну відмітку території між будинком та огорожею в межах смуги стоку поверхневих вод, що зумовило порушення природного водовідведення з земельної ділянки під будинком позивачів, внаслідок чого під час опадів поверхневі води, природному витоку яких перешкоджає самочинне будівництво відповідача, у великій кількості накопичуються в куті земельної ділянки під будинком позивачів, що тягне просадку ґрунту і руйнування будинку № 28-в по вул. Молочній в м. Запоріжжі. Система водовідведення опадів з даху на будинку ОСОБА_3 облаштована таким чином, що вода стікає прямо на паркан між будинками, а звідти - на земельну ділянку позивачів, що поглиблює проблему з просадкою ґрунту.

Крім того, ОСОБА_3 на своїй ділянці побудував вбиральню, яка через збирання опадів сприяє утворенню під земельною ділянкою позивачів порожнечі і стійкого неприємного запаху.

До самочинного будинку у відсутність дозволів уповноважених осіб підведені системи газо-, енерго-, водопостачння, що створює реальну загрозу вибуху газу та пошкодження належного позивачам майна, а також містить загрозу для їхнього фізичного благополуччя.

Зведення самочинного будинку на невеликій відставні від межі земельної ділянки затіняє земельну ділянку під будинком позивачів.

Описані дії ОСОБА_3 грубо порушують право позивачів на користування ними земельною ділянкою.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 просили суд: визнати будівництво двоповерхового житлового будинку на земельній ділянці за адресою: м. Запоріжжя, вул. Молочна, 30, самочинним, зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: м. Запоріжжя, вул. Молочна, 28-в, шляхом знесення самочинно збудованого двоповерхового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: м. Запоріжжя, вул. Молочна, 30, та шляхом знищення (засипання) вбиральні, що розташована впритул до паркану з земельною ділянкою за адресою: м. Запоріжжя, вул. Молочна, 28-в, та шляхом знищення (руйнування) фундаменту з цегляної стіни вздовж межі з земельною ділянкою за адресою: м. Запоріжжя, вул. Молочна, 28-в.

У позові, об'єднаному ухвалою суду в одне провадження з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, позивачі зазначали, що внаслідок негативного впливу самочинного будівництва, здійсненого ОСОБА_3, їхньому нерухомому майну, яке поступово руйнується, заподіяно майнову шкоду. Відповідно до складеного ТОВ «ВБК - Перспектива» кошторису вартість відновлення зруйнованої частини будинку № 28-в по вул. Молочній в м. Запоріжжі становить 67 765 грн. Крім того, для здійснення будівельних робіт з відновлення майна позивач ОСОБА_4 придбала цемент ПЦ-П/БШ 400 на суму 2 120 грн., а також лист ГК Knauf на суму 54 грн. 90 коп.

Крім матеріальної шкоди, ОСОБА_4 спричинена також і моральна шкода, яка полягає в глибоких емоційних переживаннях позивача, яка є літньою людиною, страждає на хронічне серцево-судинне захворювання, з приводу протиправного ушкодження її майна, неможливості його відновлення через категоричне небажання відповідача вирішувати зазначені проблеми в позасудовому порядку, його зухвалу поведінку, побоювання, що продовження протиправної поведінки ОСОБА_3 зробить її житло повністю непридатним для проживання. Моральну шкоду ОСОБА_4 оцінює в 20 000 грн.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 просили суд стягнути на їх користь матеріальні збитки в сумі 69 939,90 грн., та стягнути на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2016 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 знести фундамент з цегляною стіною вздовж паркану на межі земельної ділянки під будинком № 30 по вул. Молочній в м. Запоріжжі з боку будинку № 28-в по вул. Молочній в м. Запоріжжі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких, кожен окремо, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили: ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 - рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги; ОСОБА_3 - рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Так, за положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до розяснень пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Отже, з огляду на зазначене, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідача (відповідачів).

За ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно із ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За положеннями ч. 1 ст. 107 ЗК України основою для встановлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 є власником 5/6 частин будинку № 28-в по вул. Молочній у м. Запоріжжі, а ОСОБА_5 1/6 частини зазначеного будинку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.12.2004 року (т. 1, а.с. 13, 14).

ОСОБА_3 на підставі договору дарування частки жилого будинку від 11.06.2011 року належить на праві приватної власності 1/2 частину будинку № 30 по вул. Молочній в м. Запоріжжі (т. 1, а. с. 109-110), розташованого на земельній ділянці, яка є суміжною з ділянкою, на якій розташований будинок № 28-в по вул. Молочній у м. Запоріжжі.

Будь-яке речове право на земельну ділянку позивачами не оформлене і не зареєстроване, відомості про земельну ділянку у відповідності до ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в земельно-кадастровій документації відсутні.

Про зазначені обставини свідчить і відсутність впорядкування площі земельної ділянки під будинком № 28-в, яка за документами про надання землі у безстрокове користування для індивідуального житлового будівництва у 1960 році становила 513 квадратних метри (т. 4, а.с. 24), тоді як протягом користування цією ділянкою збільшувалася її площа, яка у 2004 році обчислювалась 539 квадратними метрами (відомості в технічному паспорті на зворотному боці, т. 1, а.с. 188), в 2016 році 546 квадратними метрами (відомості з технічного паспорту, т. 2, а. с. 225).

З огляду на вищенаведені норми матеріального права та встановлені обставини, суд дійшов правильного висновку, що вимоги позову як способу захисту права користування земельною ділянкою, задоволенню не підлягають. Проте, з урахуванням змісту обох обєднаних в одне провадження позовів вони містять твердження про порушення права користування саме будинком, що перебуває на земельній ділянці, тому суд підставно вважав за необхідне розвязати ці вимоги як такі, що спрямовані на захист права власності на житло.

Вирішуючи вимоги про усунення перешкод у здійсненні користування житловим будинком, суд правильно керувався ст. 391 ЦК України та розясненнями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» щодо передумов для звернення до суду за захистом права власності.

При ухваленні рішення в частині вимог про визнання будівництва двоповерхового житлового будинку на земельній ділянці за адресою: м. Запоріжжя, вул. Молочна, 30, самочинним, суд правильно керувався положеннями статті 16 ЦК України, яка містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, проте, не містить обраного позивачами способу. Хоча наведене коло способів захисту не є вичерпним, та згідно ч. 2 цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, проте ані стаття 376 ЦК України, ані розяснення Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», в пункті 2 якої перелічені можливі спори щодо самочинного будівництва, такого способу захисту не містять.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Більш того, як встановлено судом та вбачається з копії наказу заступника директора Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області № 42 від 08.05.2015 року про скасування реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації, наказано скасувати реєстрацію декларації про готовність обєкта до експлуатації від 12.12.2014 року № ЗП 45, яка зареєстрована на обєкт будівництва: «Будівництво житлового будинку, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Молочна, 30, замовником якого є ОСОБА_3» та наказано, що обєкт слід вважати самочинним будівництвом (т. 2, а. с. 99). Встановлені обставини виключають задоволення позову в цій частині.

Далі, відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про знесення самочинно збудованого двоповерхового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: м. Запоріжжя, вул. Молочна, 30, суд вірно виходив із того, що за позовом власника рішення про застосування наслідків самочинного будівництва, які передбачені ч. 4 ст. 376 ЦК України, може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення перешкод в інший спосіб. Для застосування вказаного способу захисту необхідна наявність трьох передумов: самочинного будівництва, факту створення цим будівництвом перешкод у здійсненні потерпілим права користування та розпорядження своїм майном, а також неможливості в інший спосіб усунути ці порушення.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Що стосується створення перешкод для позивачів з боку самочинного будівництва, суд дійшов правильного висновку, що воно не перебуває у прямому причинному звязку з деформацією їхнього будинку. Так, в обґрунтування своїх доводів, позивачі посилалися на зміст висновку про причини деформації житлового будинку № 28-в по вул. Молочній в м. Запоріжжі та на висновок призначеної судом будівельно-технічної експертизи. Однак, ці дослідження не містять беззаперечних висновків про те, що причиною руйнування будинку позивачів є самовільний будинок, зведений відповідачем.

Як підставно зазначив суд у мотивувальній частині рішення, зі змісту обох досліджень випливає, що самочинний будинок є однією з причин порушення природного водовідведення поверхневих вод з ділянки під будинком № 28-в по вул. Молочній, що спричиняє просадку ґрунту під будинком № 28-в, а це явище, в свою чергу, впливає на руйнування будинку. При цьому, як в одному, так і в іншому дослідженнях зазначені й інші ймовірні причини просадки ґрунту: відсутність конструктивних протипросадочних заходів і відсутність спеціальної підготовки (ущільнення) основи будинку № 28-в (т. 1, а.с. 32), замочування ґрунтів внаслідок збільшення планувальної відмітки території земельної ділянки між житловим будинком літ. К-2 і огорожею земельної ділянки з боку будинку № 28-в, зведення цегляної стіни вздовж огорожі земельної ділянки з боку будинку № 28-в по вул. Молочній, відсутність водостічної системи з відводу атмосферних опадів з даху житлового будинку № 28-в по вул. Молочній за межі ділянки (т. 1, а. с. 164-166).

Тому, підстав для беззаперечного висновку про негативний вплив самочинного будівництва на стан будинку позивачів, а, відповідно, і для ухвалення рішення про його знесення, що є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, немає.

Щодо вимог про знищення або засипання вбиральні, то суд правильно зазначив в оскаржуваному рішенні, що позивачами не надано доказів як про існування цього обєкта, так і про його перешкоджання в реалізації ними права власності. Згадування цього обєкту не містить і технічна документація з докладним описанням обєктів нерухомого майна на території земельної ділянки під будинком № 30 по вул. Молочній в м. Запоріжжі (т. 1, а.с. 182-187). Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Ухвалюючи рішення в частині вимог про відшкодування збитків, суд правильно зазначив, що позивачі просили стягнути на їх користь матеріальні збитки на підставі ст. 1166 ЦК України. Проте, оскільки при розгляді справи не було встановлено в поведінці відповідача ознак винної протиправної поведінки, що зумовила настання шкоди для позивачів, підстав для задоволення позову в цій частині вимог не має.

Щодо вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд правильно відмовив у їх задоволенні за недоведеністю.

Отже, щодо наведених вище позовних вимог, належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, які б свідчили про те, що відповідачем були порушені права позивачів, останні суду першої інстанції не надали. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції, які б суд міг би дослідити в порядку ч. 2 ст. 303 ЦПК України, а в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення в частині вимог про знесення цегляної стіни, розташованої вздовж паркану з боку земельної ділянки під будинком № 28-в, суд врахував встановлені при розгляді справи відомості про геологічні та інженерні особливості місцевості, на якій розташовані будинки № 28-в та № 30 по вул. Молочній, яка характеризується наявністю просідаючих ґрунтів і природним уклоном, за умови якого стік поверхневих вод відбувається з боку будинку № 28-в в бік будинку № 30, а на територію під будинком № 28-в води стікають з боку ділянки під будинком № 28-б (т. 1, а.с. 33). Судом встановлено, що з метою перешкоджання вільному стоку поверхневих вод в смузі їх природного відведення відповідачем і був зведений фундамент з цегляною стіною в одну-дві цегли висотою на протязі паркану вздовж земельної ділянки з боку будинку № 28-в по вул. Молочній, і так як наявність цієї стіни суперечить вимогам п. 3.2 ДБН В.1.1-5-2000 «Будинки і споруди на підроблюваних і просідаючих грунтах. ОСОБА_8 Будинки і споруди на просідаючих ґрунтах» і перебуває у причинному звязку з просіданням ґрунту. Отже, з урахуванням встановлених обставин суд правильно задовольнив позов в частині вимог щодо зобовязання ОСОБА_3 знести фундамент з цегляною стіною вздовж паркану на межі земельної ділянки під будинком № 30 по вул. Молочній в м. Запоріжжі з боку будинку № 28-в по вул. Молочній в м. Запоріжжі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 наводять доводи, в яких не згодні з оцінкою доказів судом першої інстанції, що не спростовує висновків рішення суду, оскільки докази у справі досліджені та оцінені у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України. Заперечення проти висновків рішення суду першої інстанції полягають у переоцінці доказів, за умови відсутності підстав для такої переоцінки.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 не наводять в апеляційній скарзі доказів, нових доказів, які могли б спростувати рішення суду першої інстанції, що свідчить про невідповідність таких доводів апеляційної скарги вимогам ст.ст. ст.ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують позивача на засадах змагальності доводити свої вимоги переконливими, належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 висновків суду також не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Посилання в апеляційні скарзі ОСОБА_3 на те, що ухвалюючи рішення про зобовязання відповідача знести фундамент з цегляною стіною вздовж паркану на межі земельної ділянки під будинком № 30 по вул. Молочній в м. Запоріжжі з боку будинку № 28-в по вул. Молочній в м. Запоріжжі, суд не визначив технічні характеристики вказаного фундаменту, конкретну межу земельної ділянки, вздовж якої необхідно знести фундамент, правильність висновків суду не спростовують. Якщо рішення суду є незрозумілим для відповідача, він має право в порядку ст. 221 ЦПК України подати заяву про роз'яснення рішення.

Всі докази та обставини, на які посилаються ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у задоволенні їх апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, вони не мають права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених ними при подачі апеляційних скарг до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: