Справа № 462/2783/13 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/297/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ПАТ «Універсал Банк» - ОСОБА_2, ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Універсал Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк» в особі Львівського відділення № 5 ПАТ «Універсал банк» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір №28/41к-07, укладений 12.11.2007 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний».

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2015 року стягнуто із ПАТ «Універсал Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 114, 70 грн.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року оскаржив представник ПАТ «Універсал Банк» - ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що кредитний договір укладено в письмовій формі, сторонами досягнуто згоди з усіх питань, передбачених законом та повязаних з його виконанням та вказаний договір належним чином виконаний банком. Звертає увагу, що позивач до ПАТ «Універсал Банк» із заявами про надання додаткової інформації або розяснення положень договору не звертався, а також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Окрім того зазначає, що суд першої інстанції не надав правої оцінки тому, що позивачем вчинялися дії щодо внесення щомісячних платежів по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості, який надавався до суду, а тому в силу п.п. 2,3 ст. 205, ч.2 ст. 642 ЦК України, так як фактичні дії вказували на погодженість умов договору сторонами, а зокрема позичальником, є всі правові підстави вважати договір правомірним, погодженим та діючим до повного його виконання сторонами, а саме повернення позичальником отриманих кредитних коштів, згідно умов договору.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_4 та позивачки ОСОБА_3, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 12.11.2007 року укладено кредитний договір № 28/41к-07.

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору Банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 82 500 дол. США на строк з 05.11.2007 року по 11.11.2032 року із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,45 %річних в доларах США для споживчих потреб, а позичальник зобов»язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, використати кредит за цільовим призначенням та виконати всі свої зобов»язання у повному обсязі у строки передбачені цим договором.

В подальшому до Кредитного договору були укладені додаткові угоди. Іпотечний договір, договір поруки, додаток №1 «Графік погашення кредиту» від 12.11.2007 року.

На виконання умов Кредитного договору ОСОБА_3 було надано кредитні кошти.

В забезпечення виконання зобов»язань за Кредитним договором від 12.11.2007 року між Банком та ОСОБА_6було укладено договір поруки.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи №462/271/15-ц за позовом ПАТ « Універсал Банк « до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором заборгованість позичальника станом на 16 січня 2015 року 58 887,10 долари США по кредиту із яких: 2 733, 48 долари США прострочена заборгованість по кредиту, 49 203, 22 долари США сума дострокового стягнення кредиту, 6 086, 18 та 864, 22 долари США прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом.

Окрім того як вбачається з додатку № 5 до паспорта продукту «Кредит на придбання нерухомості на вторинному ринку» ОСОБА_3 ознайомлена з умовами кредитування, орієнтованою сукупністю вартістю кредиту, а також перевагами і недоліками продукту (т.1 а.с. 46-47)

Як вбачається із матеріалів справи, згідно висновку №224 судової почеркознавчої експертизи від 17 березня 2014 року Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз рукописні записи, якими заповнені відповідні графи Додатку 5 до паспорту продукту «Кредит на придбання нерухомості на вторинному ринку» виконані не ОСОБА_3, а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_3, яким міститься в заключній частині Графіка погашення кредиту виконаний ОСОБА_3. (т.1 а.с. 146-150)

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до змісту ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями статті 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 1047-149, 1055, 1056-1 ЦК України передбачено обовязкову письмову форму договору, право кредитора на отримання процентів та обовязок боржника повернути позику в строк та сплатити проценти.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що банк не надав достатніх доказів того, що при укладенні кредитного договору № 28/41к-07 від 12.11.2007 року було дотримано усіх вимог законодавства щодо дотримання прав споживача на виконання вимог чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України)

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегією суддів встановлено, що згідно заяв на переказ готівки, ОСОБА_3 на виконання кредитного договору № 28/41к-07 здійснювала платежі щодо погашення кредиту (т.1 а.с. 64-99), чим визнавала укладений вищенаведений кредитний договір.

Стосується посилань на Закон України «Про захист прав споживачів», то колегія суддів виходить з наступного.

Статею 207 ЦК України правочин вважається таким , що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким , що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) .

За змістом ст..215,216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Рішенням Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 встановлено, що дія Закон України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як і підчас укладення так і виконання договору. З умов спірного договору вбачається, шр кошти були надані в споживчих цілях, а відтак оспорюваний договір являється договором споживчого кредиту.

Згідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до п.3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п.3.2. розділу 3 Правил вбачається, кредитний договір повинен містити графіки платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Слід зазначити, що згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

З моменту укладення договору, а саме 12 листопада 2007 р. ОСОБА_3 не відкликала свою згоду на отримання кредиту.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Колегією суддів встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Хоча суд виходив з того, що з аналізу матеріалів договору про надання кредиту встановлено, що в їх змісті є відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови для їх укладення, однак поза увагою суду залишилась та обставина, що позивач проводив його погашення, а отже виконував умови договору і не мав жодних претензій щодо умов договору. Вказані обставини є підтвердженням того, що йому були відомі фактичні істотні умови кредитного договору та сукупна вартість кредиту.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що відповідно до матеріалів цивільної справи № 462/4700/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал банк» про визнання недійсним договору банківського рахунку та визнання частково недійсним договору про надання споживчого кредиту№ 28/41 к -07 від 12.11.2007р. рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2013 року відмовлено за безпідставністю позовних вимог та рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18.10.2013р. у справі № 464/10022/ 13- ц за позовом ОСОБА_3 до Банку в осоі відділення №5 про визнання недійсним графіку погашення платежів до договору № 28/41 к -07 від 12.11.2007р відмовлено. Зазначені рішення набрали законної сили та у відповідності до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню.

Частиною 3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже сам факт укладення вказаних договорів та їх тривале виконання дає підстави прийти до висновку, що висновок комісійної судово-почеркознавчої експертизиз врахуванням вищенаведеного не може бути підставою для задоволення позову.

При цьому судова колегія враховує і те, що позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору.

Судова колегія досліджуючи посилання позивача про невигідне становище позивача в момент підписання договору враховує наступне.

Оскаржуваний кредитний договір від 11 листопада 2007 року укладено у письмовій формі та відповідав вимогам встановленим ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» через використання нечесної підприємницької практики наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

З врахуванням того, що в момент укладення спірного кредитного договору з яким погодився позивач та протягом тривалого часу сплаті коштів, судова колегія прийшла до висновку, що з сторони банку для позивача було належно доведено інформацію про сукупну вартість кредиту, а отже не встановлено нечесної підприємницької практики банку, що ввела позивача в оману.

Тому помилковим є висновок суд про те, що спірний кредитний договір було укладено банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою Законом України «Про захист прав споживачів» та, що при укладенні кредитного договору позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості).

При цьому судова колегія враховує і те, що ОСОБА_6, як поручитель, вказаний договір не оспорює.

Закон України «Про захист прав споживачів» на час укладення кредитного договору не забороняв надання й отримання на території України споживчих кредитів в іноземній валюті , а згідно ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Також не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що банк всупереч законодавства України надав кредит в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Відповідно до вимог п.10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Тож не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що банк всупереч законодавства України надав кредит в іноземній валюті.

Таким чином на момент укладення зазначених оспорюванихдоговорів, сторонами були дотримані всі необхідні умови дійсності укладенихправочинів, відсутні загальні, передбачені ст.203 ЦК України, та спеціальні (передбачені галузевим законодавством) підстави для визнання зазначеного договору внедійсним, права ОСОБА_3 як споживача, при укладенні та виконанні оспорюванихдоговірних зобовязань порушені не були, а відтак- позовні вимоги безпідставні.

Отже позивач не довів наявності умов для визнання такого договору недійсним, а тому судова колегія прийшла до висновку про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів аналізуючи спірний Кредитний договір, приходить до висновку, про відповідність його вимогам чинного законодавства. Графіки платежів хоча і є частиною договору, однак виготовляються як самостійний документ і є лише додатком до договору.

Тому не підписання його чи відсутність у кредитному договорі графіків погашення боргу не може свідчити про його незаконність.

Судовою колегією встановлено, що у відповідності до п. 6.1.1. та 6.1.2. кредитного договору позичальник зобов»язується своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначений договором терміни а грошові кошти, які направляються на виконання зобов»язань, передбачених договором перераховуються у наступному порядку: а) в першу чергу для сплати процентів за кредит , б) в другу чергу- сплата штрафних санкцій та пені ,в) в третю чергу погашення основної суми кредиту та у відповідності до п.1.1. та зазначена процентна ставка 12,45% за користування кредитом і п.2.1.4 договору визначено 1% від суми кредиту винагороду Банку за видачу кредиту, що спростовує покликання позивача, щодо одержання безпроцентного кредиту і неправильного зарахування заборгованості Банком.

Пунктом 5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Правові норми, які регулюють питання захисту прав споживачів , регулюють відносини споживача і банку до укладення угоди( правочину). З часу укладення угоди здійснюється договірне регулювання правовідносин.

Колегією суддів встановлено, що підписуючи Кредитний договір позивач ознайомлювався з його змістом та умовами, у відповідності до погоджених умов сплачував кошти на погашення кредиту починаючи з листопада 2007 року у відповідності до розрахунку заборгованості за кредитним договором., належних доказів що банк йому відмовив у видачі графіків у розрізі чи іншої інформації щодо кредиту після укладення договору не надав, що свідчить про виконання кредитного договору сторонами і відсутність підстав для визнання договору недійсним.

Колегія суддів не застосовує строки позовної давності , оскільки у п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.12.2009року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено , що є самостійною підставою для відмови.

Таким чином, повно та всебічно зясувавши обставини справи, визначивши правовідношення сторін та застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк» в особі Львівського відділення № 5 ПАТ «Універсал банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Згідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк» в особі Львівського відділення № 5 ПАТ «Універсал банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_7