Справа № 755/219/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Бабченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Севастопольського міського нотаріального округу Гордєєва О.В., ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваним правочином та визнання його недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати договір позики грошових коштів від 15 жовтня 2007 року, укладений між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, удаваним правочином та визнати його недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народилась дочка ОСОБА_5 У зв'язку з погіршенням сімейних відносин з приводу недостатнього матеріального забезпечення його сім'ї, в 2007 році між ним та колишньою дружиною ОСОБА_6 була досягнута домовленість про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання їхньої доньки ОСОБА_5, яка на той час навчалась у вищому учбовому закладі в м. Києві на платній основі та потребувала матеріальної допомоги. При цьому, колишня дружина наполягала на тому, щоб це було оформлено саме як договір позики, уточнивши, що необхідно оформити це так, ніби-то він взяв в борг у її матері ОСОБА_2 суму у розмірі 34 000 доларів США, що на той час було еквівалентно за офіційним курсом НБУ 171 700 гривень, мотивуючи це тим, що саме такий розмір аліментів буде достатнім на утримання доньки за ці роки. Оскільки він являться моряком та вимушений виїжджати за кордон для заробітку, а ОСОБА_6 попередила його, що подасть до суду позов про стягнення з нього аліментів на утримання доньки та йому заборонять виїжджати за межі України, він, як юридично необізнана особа, повірив їй. Отримати консультацію у юриста він не мав змоги та часу, оскільки необхідно було виїжджати в терміновому порядку на роботу. Домовившись з колишньою дружиною ОСОБА_6 що кошти є саме аліментами на утримання їхньої доньки, 15 жовтня 2007 року між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /мамою колишньої дружини/ було укладено договір позики, відповідно до якого він отримав від останньої грошові кошти у сумі 171 700 гривень, що еквівалентно на день укладення договору за офіційним курсом НБУ 34 000 доларам США. Відповідно до договору, повернення позики мало здійснюватись щомісяця по 5 050 гривень, що еквівалентно на день укладення договору за офіційним курсом НБУ 1 000 доларам США, до 25 числа кожного місяця. У разі несвоєчасного повернення коштів, настають зобов'язання по сплаті грошової суми, відповідно до ст. 625 ЦК України, з урахуванням встановленого індекса інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми та пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочки. При цьому, їм було відомо, що зазначений договір позики був укладений з метою приховання договору про виплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_5, у зв'язку з чим підлягає визнанню, як нікчемним на підставі ч. 1 ст. 235 ЦК України. Зазначений договір позики був безгрошовим, ОСОБА_2 ніякі кошти при укладенні договору йому не передавала та не мала наміру їх передати, оскільки між ними була досягнута домовленість, що цей договір є по суті своїй договором про добровільну виплату аліментів на утримання доньки, яка навчалась в вищому учбовому закладі на платній основі та потребувала на той час матеріальної допомоги. Доводи ОСОБА_2, що ним отримані від неї кошти на купівлю ним будинку в м. Білгород-Дністровському Одеської області не заслуговують на увагу, оскільки у нього немає нерухомості в м. Білгород-Дністровському. Та й викликає великий сумнів, що у особи пенсійного віку, якою є ОСОБА_2, могли бути такі великі кошти, які вона ніби-то позичила колишньому зятеві, з яким була у край ворожих стосунках. До 08 грудня 2009 року він сплачував кошти у якості аліментів на утримання доньки та повернув 72 193,95 гривень. Після цього він важко захворів та не мав змоги вчасно сплачувати кошти. Всі кошти йшли на лікування, яке було довготривалим та таким, що потребувало значних коштів. У зв'язку з тим, що ним кілька місяців не сплачувались кошти, скориставшись таким зручним моментом, ОСОБА_2 було подано позов про стягнення з нього суми боргу, індексу інфляції та відсотків. Рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 12 грудня 2011 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 114 332,45 гривень, суму 3% річних від простроченої суми у розмірі 6 011,26 гривень, пеню у розмірі 997,79 гривень, у зв'язку з чим 07 лютого 2012 року видано виконавчий лист. До цього часу щомісячно з його пенсії утримуються кошти на погашення боргу по виконавчому листу.

Представник позивача в судовому засідання заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що ОСОБА_2 являється колишньою тещею позивача, а ОСОБА_6 - колишньою дружиною. Від шлюбу з Поперез/ОСОБА_6 у позивача є донька. В той час, коли позивач перебував у плаванні, вона незаконно розлучилася з ним та виписала його з квартири. Коли їхня спільна донька навчалася на платній формі навчання в університеті, позивач забезпечував доньку. Вони з колишньою дружиною домовилися, що начеб-то він бере кошти в позику у ОСОБА_2, повертатиме кошти в якості аліментів. В той час, коли позивач підписував договір, він не мав часу проконсультуватися у юриста та підписав договір. Крім того, колишня дружина погрожувала йому, що подасть позов на стягнення аліментів та його не випустять за кордон у плавання. Зазначила, що до 25 числа кожного місяця позивач сплачував кошти за договором позики в якості аліментів, також у колишньої дружини була його пенсійна картка. У зв'язку з вказаними обставинами, позивачем оскаржувався даний договір позики, за рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 12 грудня 2011 року в задоволенні його позовних вимог було відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Севастопольського міського нотаріального округу Гордєєва О.В. та ОСОБА_6, в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, суд про причини неявки не повідомили.

Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, третіх осіб, та за згодою представника позивача ухвалити заочне рішення.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, за яким позикодавець ОСОБА_2 передала у власність позичальникові грошові кошти у сумі 171700 гривень, що еквівалентно 34000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладання цього договору (5,05 гривень - 1 долар США), а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором, у строк до першого вересня дві тисячі десятого року.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Таким чином, договір позики передбачає, що всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно п. 9 договору позики, сторони свідчать зокрема, що: вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору, укладення договору відповідає їх інтересам, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, в момент укладення договору позики волевиявлення сторін було вільним, останніми були обумовлені всі істотні умови договору та засвідчено, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору, при цьому умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, що підтверджується підписом сторін у договорі позики.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь - якому елементі правочину.

Як роз'яснено в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання правочину недійсним та удаваним, сторона позивача посилається на те, що договір позики було укладено сторонами з метою приховання договору про сплату позивачем аліментів на утримання доньки - ОСОБА_5, при цьому грошових коштів від ОСОБА_2 в якості позики він не отримував, а повертав кошти за договором вважаючи їх аліментними зобов'язаннями.

В той же час, як вбачається з договору позики, останній укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, при цьому матір'ю дитини, на користь якої, на думку позивача ним сплачувалися аліменти, є ОСОБА_6, яка не являється стороною договору позики, у зв'язку з чим вважати, що стороною договору позики ОСОБА_2 укладався договір позики з метою сплати аліментів з боку позивача для встановлення між нею та позивачем інших правовідносин, тим самим укладено правочин з метою приховання іншого, підстав немає.

Крім того, статтею 189 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, у зв'язку з порушенням з боку ОСОБА_1 зобов'язань за договором позики, звернулася до Балаклавського районного суду міста Севастополя із позовною заявою про стягнення суми боргу. При цьому, ОСОБА_1, в межах розгляду вказаної справи, було заявлено зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 12 грудня 2011 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про стягнення суми боргу за договором позики було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 114332 гривень 45 копійок, суму трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 6011 гривень 26 копійок, пеню у розмірі 997 гривень 79 копійок, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1213 гривень 41 копійка, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень, а разом 122674 гривень 91 копійки. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, відмовлено повністю.

За нормою частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаним рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_1 до 08 грудня 2009 року в якості виконання зобов'язань за договором позики, повернув ОСОБА_2 частину позики у розмірі 72193 гривень 95 копійок.

Крім того, відповідно до п. 2 договору позики, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

В подальшому, на виконання рішення Балаклавського районного суду м. Севастополя від 12 грудня 2011 року було видано виконавчий лист.

Таким чином, з викладеного вбачається, що позивачем було здійснено повернення частини позики, при цьому лише під час розгляду позовної заяви про стягнення з нього боргу, останнім було заявлено вимоги про визнання договору позики недійсним. Крім того, стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, що свідчили б, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді уклали, враховуючи той факт, що рішенням суду вже була встановлено безпідставність вимог про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, судом не вбачається підстав для задоволення позову ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 235, 627, 1046 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», ст.ст. 10, 11, 57-61, 208-209, 212-215, 218, 222, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позві ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Севастопольського міського нотаріального округу Гордєєва О.В., ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваним правочином та визнання його недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: