Категорія 46Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2016 року,

встановила:

31 травня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Свої вимоги мотивували тим, що позивач ОСОБА_2 та відповідач у справі ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2014 року шлюб між ними розірвано. Позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_4

На підставі договору міни від 29 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. за реєстровим № 977, за позивачами та відповідачем було зареєстроване право спільної часткової власності в рівних долях, по 1/3 частині за кожним із співвласників на квартиру АДРЕСА_1. Позивачі на даний час проживають у зазначеній квартирі, на ім'я ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок на квартиру в ОСББ «Стельмаха 9».

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08 серпня 2003 року, ОСОБА_4 продав належну йому 1/3 частку зазначеної вище квартири ОСОБА_2, за якою 26 серпня 2013 року і було зареєстровано право власності на дану частку .

Позивач ОСОБА_2 зазначила, що відповідач ОСОБА_4 з 2013 року у даній квартирі не проживає, забрав свої речі з квартири та припинив спілкування з нею та сином. Однак, заходів для зняття з паспортної реєстрації він не вживає, що, як зазначили позивачі, створює для них труднощі в оформленні житлової субсидії, розпорядженні належним їм житлом та створює для них перешкоди в користуванні їх власністю.

Посилаючись на викладені обставини, позивачі просили суд усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності квартирою АДРЕСА_1, визнавши відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням, в зв'язку з його відсутністю в даному приміщенні понад один рік без поважних причин.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2016 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні житловим приміщенням належної ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1, визнавши ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням (а.с. 52-54).

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 450,00 грн.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору міни від 29 березня 2001 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних долях належало ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та 13 квітня 2001 року було зареєстрованого за ними у Вінницькому ООБТІ.

В подальшому, відповідач ОСОБА_4 розпорядився належною йому на праві власності 1/3 вищезазначеної квартири, продавши її за договором купівлі-продажу від 08 серпня 2003 року позивачу у справі ОСОБА_2 І вже на підставі даного договору за останньою було зареєстровано право власності на цю 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, на час розгляду справи в суді квартира АДРЕСА_1 належала на праві часткової власності ОСОБА_2 (2/3) та ОСОБА_3 (1/3).

Із довідки з місця реєстрації про склад сім'ї № 060 від 26 травня 2016 року, виданої ОСББ «Стельмаха 9», вбачається, що в зазначеній квартирі зареєстровані позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_4 зареєстрований, однак в даній квартирі не проживає (а.с. 13).

Той факт, що ОСОБА_4 з літа 2013 року не проживає у спірній квартирі також підтверджується і Актом від 26 травня 2016 року, складеним сусідами позивачів, засвідченим підписом голови ОСББ «Стельмаха 9» Ракоїд С.М. та печаткою ОСББ «Стельмаха 9» (а.с. 14) та показами допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, що також є сусідами позивачів (а.с. 14).

Позивач ОСОБА_2 стверджує, що відповідач забрав свої речі иа виселився із спірної квартири влітку 2013 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції із посиланням на норми ст. 405 ЦК України, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_4 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше одного року, не сплачує плату за комунальні послуги, які нараховуються на нього, оскільки він там зареєстрований, не несе інших витрат по утриманню квартири, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням зазначеної квартири.

Вирішуючи питання про судові витрати районний суд виходив із вимог ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними наявними у справі доказами.

В зазначеній квартирі зареєстровані позивачі справі ОСОБА_2 та її син - ОСОБА_3 а також відповідач у справі ОСОБА_4, який був співвласником даної квартири до того, як на підставі договору купівлі продажу, укладеного між ним та позивачем ОСОБА_2, продав належну йому 1/3 частку спірної квартири.

З літа 2013 року відповідач ОСОБА_4 у зазначеній квартирі фактично не проживає та нею не користується.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Таким чином колегія суддів переконана, що суд першої інстанції задовольняючи позов, вірно встановив та виходив з того, що відповідач ОСОБА_4, будучи зареєстрованим, але відсутнім без поважних причин з літа 2013 року в належній позивачам спірній квартирі, порушує їх право власності (законного володіння), а тому позивачі як власники цього майна, мають право вимагати усунення перешкод у здійснення ними права користування своїм майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування як вимог доводів позову, так і ухваленого судом рішення.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі не врахував норми глави 8 СК України та глави 26 ЦК України, а належна ОСОБА_2 частка спірної квартири є об'єктом спільної сумісної власності, так як набута нею під час шлюбу із відповідачем, оскільки питання поділу майна подружжя не було предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні даного спору.

Доводи відповідача щодо незаконності ухваленого рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, а саме судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано суду належних доказів наявності у нього пільг щодо сплати судового збору, передбачених чинним законодавством, а також інших доказів щодо його матеріального стану, в зв'язку із чим суд першої інстанції, вирішуючи питання судових витрат, керуючись ст. 88 ЦПК України дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесених нею судових витрат.

Інші доводи апеляційної скарги, наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди відповідача з ухваленим районним судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 303, 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: