АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про вселення,

встановила:

у лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 20 травня 1994 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на ім'я ОСОБА_3 був виданий ордер №1829 на проживання разом з сім'єю з двох осіб (ОСОБА_3 та син - ОСОБА_4) у квартирі АДРЕСА_1. З 17 лютого 1997 року по 14 січня 2000 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_5, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2, якого 3 березня 1998 року було зареєстровано у вказаній квартирі.

Позивач стверджував, що після розірвання шлюбу син постійно проживав зі своєю матір'ю в іншому місці і з 2000 року жодного разу не з'являвся у квартирі, не несе витрати по її утриманню, син відмовляється від спілкування з ним, а всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення на двох мешканців покладені тільки на нього.

У квітні 2016 року відповідач звернувся із зустрічним позовом про примусове вселення в квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог відповідач зазначав, що після розірвання шлюбу батьків він з матір'ю проживав у АДРЕСА_2. Після досягнення 18 років він вирішив проживати за місцем реєстрації, проте не зміг потрапити до спірної квартири, а зі слів сусідів йому стало відомо, що батько здає в оренду квартиру стороннім особам.

Рішенням суду від 8 липня 2016 року в первісному позові відмовлено, зустрічний позов задоволено, вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 та вирішено питання судових витрат.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/11373/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Винниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов у повному обсязі, а в зустрічному позові

- 2 -

відмовити

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, так як судом не враховано, що станом на 1 лютого 2016 року сплинуло шість місяців з моменту виповнення повноліття відповідачу, у квартирі він не проживав без поважних причин, проживав у іншому місці, а тому втратив право на користування житловим приміщенням. Також позивач зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення будь-яких перешкод з його боку на користування квартирою, у той час як вимоги первісного позову доведені належними доказами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача та його представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що кватира АДРЕСА_1 на підставі обмінного ордеру № 1829 від 20 травня 1994р. була отримана ОСОБА_3 на себе та свого сина ОСОБА_1, позивача по справі.

Згідно довідки по формі № 3 станом на 5 лютого 2016р. у квартирі зареєстровані позивач та відповідач. Квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності, а задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції вважав його доведеним.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частиною 2 цієї статті передбачено, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач є сином позивача, після розірвання шлюбу батьків залишився проживати разом із матір'ю у м. Бориспіль Київської області.

Також судом встановлено, що відповідач ключа від спірної квартири не має, позивач з ним, як з сином, не спілкувався та заперечує проти його проживання у спірній квартирі. При цьому, суду надані докази, що відповідач цікавився спірною квартирою після досягнення ним повноліття, а відтак суд прийшов до правильного висновку, що відповідач не користувався спірною квартирою з поважних причин, і правових підстав для визнання його таким, що втратив право на користування квартирою не має.

Оскільки судом встановлено, що позивач заперечує проти проживання відповідача у спірній квартирі та чинить йому у цьому перешкоди, не надаючи ключів від квартири, суд правомірно задовольнив зустрічні позовні вимоги про вселення відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що судом не враховані надані позивачем докази у підтвердження не проживання відповідача у спірній квартирі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у рішенні суду наведений аналіз наданим доказам, у тому числі і показам свідків. При цьому, сам відповідач не заперечує, що він у спірній квартирі не проживав.

- 3 -

Разом з тим, судом встановлено, що причинами не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки був його вік, у зв'язку із чим він проживав разом із матір'ю після припинення шлюбу його батьків, а у подальшому відсутність можливості потрапити у спірну квартиру та небажання позивача спілкуватися з ним та надавати йому можливість користуватися квартирою.

Судом повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: