АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Слободянюк С.В.,

при секретарі - Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року позивач звернувся із позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 27 лютого 2012 року між сторонами був укладений кредитний договір №R6В, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., строком повернення до 27 лютого 2017 року.

Зазначив, що при укладенні вказаного кредитного договору Банком не була надана у належній та зрозумілій формі необхідна інформація про кредит, у тому числі не було надано окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту, у наданому розрахунку не вказано повної орієнтованої вартості кредиту, а також розрахунок проведений поверхово.

За таких обставин, посилаючись на порушенням вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та ринок фінансових послуг в України», Правил надання банками України інформації споживачу по умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, позивач просив визнати недійсним кредитний договір №R6В від 27 лютого 2012 року. (а.с.2-6)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору. (а.с.24, 27-30)

В апеляційній скарзі позивач посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. На обґрунтування скарги посилався на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначив, що рішення суду суперечить вимогам законодавства, зокрема не доведено дотримання вимог п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які викладені на обґрунтування заявленого позову. (а.с.37-43)

В судовому засіданні представник відповідача Пінтелін А.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у матеріалах справи є докази.(а.с. 49-52)

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 27 лютого 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №R6В, відповідно до якого ОСОБА_1 на споживчі цілі в інтересах сім'ї отримав грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., зі сплатою 22% річних за користування кредитом, строком повернення до 27 лютого 2017 року. (а.с.7-10)

За пунктами 3.12, 10 цього Договору визначено, що його підписанням Позичальник підтверджує, що він перед укладенням цього Договору письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження Банку, про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості послуг позичальник отримав.(а.с. 7-10)

Факту укладення кредитного договору, його підписання із зазначеними умовами і отримання у кредит коштів позивач не заперечував.

Посилання позивача на недійсність оспорюваних частин правочину із зазначенням ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», спростовуються наявними у справі доказами, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

За змістом положень ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Проте наявності таких обставин і підстав судом не встановлено.

Так, за змістом оспорюваного кредитного договору, сторони погодили та визначили усі істотні умови на час його підписання, позивач погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання кредитного договору було вільним.

Підписанням цього Договору (пунктами 3.12, 10 Договору) позивач визнав отримання від відповідача саме у письмовій формі інформації, визначеної пунктом 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оспорюваний позивачем договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, позивачем не надано доказів недійсності договору та(або) його нікчемності, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про безпідставність заявлених вимог про визнання недійсними положень оспорюваного кредитного договору і відмову в задоволенні заявленого позову.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення і, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для скасування судового рішення, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

С.В.Слободянюк

Справа № 22-ц/796/9632/2016

Унікальний номер 761/8412/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Савицький О. А.

Доповідач Левенець Б.Б.