УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Національного університету Державної податкової служби України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Національного університету Державної податкової служби України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він працював у навчальному закладі з 3 березня 1971 року. Загальний стаж роботи складає 47 років 9 місяців 11 днів, науково-педагогічний стаж роботи стаж роботи складає 42 роки 11 місяців 12 днів. У 2008 році з ним був укладений контракт, строк дії якого закінчився 31 серпня 2009 року. Після закінчення вказаного строку дія контракту продовжилася на невизначений строк, оскільки жодна із сторін не поставила вимогу про його припинення. Процедури розірвання контракту з ОСОБА_3 не відбулось і трудові правовідносини з ним трансформувалися у безстрокові, тому наказ від 28 серпня 2015 року «Про звільнення науково-педагогічних працівників», яким його звільнено з посади старшого викладача кафедри економічної теорії Національного університету державної податкової служби України у зв'язку із закінченням строку дії контракту вважає незаконним, оскільки розірвати трудові відносини можна лише за ст. 40 КЗпП України, але він не допускав порушень трудового розпорядку та дисциплінарні стягнення на нього протягом його робочого стажу не накладалися, тому просив поновити його на раніше займаній посаді - старшого викладача кафедри економічної теорії університету та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Указані дії відповідача призвели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня свого життя, у зв'язку із чим просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач пропустив місячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду про вирішення трудового спору.

Такі висновки судів є правильними та ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 3 березня 1971 року.

Наказом від 28 серпня 2015 року «Про звільнення науково-педагогічних працівників», позивача звільнено з посади старшого викладача кафедри економічної теорії Національного університету державної податкової служби України за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Указуючи на незаконність свого звільнення позивач просив суд поновити його на раніше займаній посаді.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судами, що позивач наказ про звільнення отримав 1 вересня 2015 року, про що власноручно написав заяву 1 вересня 2015 року на ім'я завідуючого кафедри економічної теорії Максименка І.А.

Таким чином, оскільки позивач отримав наказ про звільнення 1 вересня 2015 року, а звернувся до суду з позовом 27 листопада 2015 року, суди дійшли до правильного висновку про пропуск позивачем місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України для звернення до суду про вирішення трудового спору.

Ураховуючи вищенаведене та те, що з моменту коли позивач дізнався про порушення свого права та часу звернення до суду із указаним позовом минуло більше місяця, суди вірно встановили відсутність поважних причин пропуску позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України строку для звернення до суду з даним позовом та дійшли законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є.Червинська
Судді:В.М.Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович