У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Попович О.В.,
Остапчука Д.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя; за позовом третьої особи, яка пред'явила самостійні вимоги, - ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2003 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення.

Посилалася на те, що вона, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7, придбала дві квартири АДРЕСА_2. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 20 квітня 2000 року № 178 їм дозволено реконструювати та об'єднати ці квартири в одну. 29 травня 2000 року позивачці видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_7, без її згоди, вселив у спірну квартиру свою матір - ОСОБА_8 та інших осіб, що чинять їй перешкоди у користуванні квартирою.

Не погоджуючись з позовними вимогами, у вересні 2003 року ОСОБА_7 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

Посилався на те, що спірна квартира придбана у шлюбі з відповідачкою, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, а оскільки між ними не досягнуто згоди щодо користування квартирою, він просив визнати за ним право власності на неї з виплатою відповідачці компенсації в розмірі Ѕ частини вартості вказаної квартири.

Третя особа із самостійними вимогами - ОСОБА_9 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, посилаючись на те, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2005 року було затверджено мирову угоду, укладену між нею та ОСОБА_6, за умовами якої є визнання за ОСОБА_9 права власності на спірну квартиру, але вона, як її власник, не може користуватися нею, оскільки в ній проживають відповідачі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_1, стягнувши з ОСОБА_6 грошову компенсацію у розмірі 29 295 грн. В задоволенні позовних вимог третьої особи - ОСОБА_9 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 14 березня 2005 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути частково задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7, перебуваючи у шлюбі з 24 липня 1993 року по 07 липня 2003 року, придбали дві квартири АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 20 квітня 2000 року № 178 їм дозволено реконструювати та об'єднати ці квартири в одну (а. с. 10).

29 травня 2000 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Відповідно до висновку № 268 будівельно-технічної експертизи від 04 березня 2004 року вартість квартири АДРЕСА_1 складає 189 000 грн (а. с. 24, 25).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суди керувалися тим, що матір ОСОБА_7 - ОСОБА_8, в якості подарунку своєму сину, оплатила ремонтні роботи, вартість яких становить 69 % від вартості квартири, а тому вказана частка є особистою власністю ОСОБА_7, а 31 % квартири підлягає поділу між подружжям.

Однак з такими висновками судів погодитись не можна.

Враховуючи те, що правовідносини виникли до 2004 року, до набрання чинності Сімейним кодексом України 01 січня 2004 року, до них застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Тобто спільна сумісна власність подружжя презюмується.

Згідно із ст. ст. 243, 244 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Вказані норми матеріального права судами застосовано не було.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_7 вартість ремонтних робіт та будівельних матеріалів, а наявність копій квитанцій про придбання ОСОБА_8 будівельних матеріалів не свідчить про те, що це дарунок саме сину, а не подружжю, якому на праві спільної власності належали квартири, а тому суди помилково дійшли висновку про те, що 69 % вартості квартири є особистою власністю ОСОБА_7

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Суди не з'ясували, чи укладалася між подружжям угода щодо користування спірним майном іншими членами сім'ї, а також чи була згода ОСОБА_6 на виконання будівельних та ремонтних робіт у спірній квартирі та на вселення інших осіб ОСОБА_7

Також суди не звернули уваги на те, що оцінка квартири була проведена у 2004 році, а не на час розгляду справи у суді, що унеможливлює визначити вартість квартири.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини належним чином не встановлені та не перевірені, не застосовано норми матеріального права, які повинні бути застосовані, ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначене вище порушення призвело до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
Д.О. Остапчук
О.В. Попович
О.М. Ситнік