АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Оксюта Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача 227 890, 80 грн. суми кредитного договору, що еквівалентно 9950,26 дол. США, яку ОСОБА_3 прийняла у спадщину після померлого ОСОБА_4

В мотивування вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син та чоловік відповідача ОСОБА_4, після якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та на борг за Кредитним договором № ML- 003/405/2006 від 26.09.2006 року у сумі 19900. 52 дол. США.

На вимогу кредитора вона, як спадкоємець, достроково сплатила заборгованість по кредитному договору у повному обсязі, а саме: 14 166,55 дол. США - за тілом кредиту, та 5 733,97 дол. США нарахованих відсотків за користування кредитом.

Відповідач, як спадкоємець, прийняла спадщину у вигляді 1/2 частини квартири, а тому оскільки вона сплатила борги спадкодавця, ОСОБА_3 має повернути їй 1/2 сплаченої кредитної заборгованості у розмірі 9 950,26 дол. США.

06.10.2015 року позивач звернулась до відповідача з вимогою про повернення 1/2 частини заборгованості за кредитним договором, яку вона прийняла у спадщину.

Однак, відповідач відмовилась від сплати зазначеної суми на користь позивача.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що суд не взяв до уваги той факт, що відповідачка ОСОБА_3 фактично проживала у цивільному шлюбі з померлим ОСОБА_4 з 2001 року та знала про кредит свого чоловіка, який був сплачений кредитору AT «ОТП Банк» позивачкою ОСОБА_1

Крім того, суд повинен був застосувати ст.. 1218, 1278 1282 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні прозову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 26.09.2006 poку між ОСОБА_4 та AT «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №ML- 003/405/2006, згідно з яким боржник отримав кредит в сумі 20 000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення 26.09.2016 року. (а.с.8-зв)

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між AT «ОТП Банк» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки №SR-003/405/2006, згідно з яким остання виступила поручителем перед банком за виконання боржником свого обов'язку щодо повернення банку отриманого кредиту.(а.с.9-10)

03.10.2008 року між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за №1319 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського РУЮ в м. Києві. (а.с.7)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить повторне Свідоцтво про смерть від 11.09.2009 року видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис №16488. (а.с.5)

Спадкоємцями першої черги є позивач - мати ОСОБА_4 та відповідач - дружина ОСОБА_4

З матеріалів спадкової справи, заведеної до майна померлого ОСОБА_4 приватним нотаріусом КМНО МарініченкоО.С., убачається, що позивач ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини 22.10.2009 року, а відповідач ОСОБА_3 26.01.2010 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11.06.2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.11.2012 року, за ОСОБА_3 визнано право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4

Згідно довідки AT «ОТП Банк» від 08.05.2014 року №003-1-3/303, позивач дійсно достроково сплатила заборгованість по кредитному договору № ML- 003/405/2006 від «26» вересня 2006 p. в повному обсязі. За період з 09 вересня 2009 року по 08 липня 2013 року ОСОБА_1 сплатила за: тілом кредиту 14166,55 дол. США, нарахованими відсотками за користування кредитом - 5733,97 дол. США. AT ОТП Банк» не має боргових вимог до ОСОБА_1 за погашеним кредитом. (а.с.12)

Оскільки, на думку позивача, кредитні зобов'язання спадкодавця ОСОБА_4 входять до складу спадщини, то 06.10.2015 року вона звернулася до ОСОБА_3 із вимогою про повернення їй 1/2 частини сплачених нею боргових зобов'язань померлого ОСОБА_4 (а.с.16-17)

Проте, відповідач вимогу не виконала, у зв'язку з чим, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право.

З матеріалів позовної заяви убачається, що позивач ОСОБА_1, як спадкоємець ОСОБА_4 повністю в період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 08.07.2013 року погасила його кредитні зобов'язання.

Оскільки зобов'язання були виконані 08.07.2013 року, то саме з цього часу у позивача виникло право на пред'явлення вимоги до спадкоємця ОСОБА_3 в межах шестимісячного строку.

Разом з тим, з письмовою вимогою ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 лише 06.10.2015 року (а.с. 16-17), тобто з пропущеним строком для пред'явлення вимог.

Отже, апеляційна інстанція погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що новий кредитор ОСОБА_1 пред'явила вимоги до спадкоємця ОСОБА_3, що прийняла спадщину, з порушенням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що згідно з частиною четвертою цієї норми позбавляє її права вимоги до спадкоємця.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-33цс15 від 08 квітня 2015 року.

Згідно ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Тобто, банк, у відповідності до вимог закону, був зобов'язаний протягом шести місяців від дня смерті боржника пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, в даному випадку до позивача та відповідача.

Однак, АТ «ОТП Банк» до відповідача вимог про виконання кредитного договору №ML-003/405/2006 від 26.09.2006 року не пред'явив.

Частиною 3 статті 1281 ЦК України передбачено, що якщо кредитор спадкодавця, в даному випадку АТ «ОТП Банк», не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, тобто до позивача і відповідача, протягом одного року від настання строку вимоги.

Строк вимоги за кредитним договором настав в момент смерті боржника ОСОБА_4, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відтак, незважаючи на обізнаність чи необізнаність про смерть боржника ОСОБА_4 банк мав право пред'явити до відповідача і позивача вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором протягом одного року з моменту смерті боржника, тобто не пізніше 09.09.2010 року.

Однак, АТ «ОТП Банк» із вимогами до спадкоємиці ОСОБА_3 не звертався.

Згідно з частиною 4 статті 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

В свою чергу ОСОБА_3 у своїх письмових поясненнях вказала на те, що кредитний договір ОСОБА_4 уклав до шлюбу, про який вона не знала, а тому порушень ч. 1 ст. 1281 ЦК України відповідачем не встановлено.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України в разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За положеннями статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення такого зобов'язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За положеннями статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

Згідно із частиною третьою статті 559 ЦК України порука припиняється в разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов'язанні.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

На поручителів може бути покладено обов'язок щодо належного виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності в позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов'язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов'язанням.

Проте, такої згоди поручителя ОСОБА_1 не зафіксовано у договорі поруки, а тому порука є припиненою, оскільки на поручителів може бути покладено обов'язок щодо належного виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов'язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов'язанням.

Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 03 червня 2015 року у справі № 6-206 цс 15, від 26 грудня 2011 року та від 17 квітня 2013 року.

З вищевикладеного вбачається, що Банк втратив право вимоги до відповідача про погашення заборгованості за Кредитним договором. Тому виконання позивачем вже неіснуючого зобов'язання за Кредитним договором в частині відповідача, було вчинено позивачем на свій власний ризик і не може мати наслідком встановлення обов'язку Відповідача відшкодувати позивачу кошти.

Таким чином, вірним є висновок суду про те, що позивач добровільно на власний розсуд погасила заборгованість за кредитом не як поручитель, а як спадкоємець ОСОБА_4

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді