печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Матійчук Г.О.,

при секретарі: Бабіч В. С.,

за участі: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Павленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору про надання кредиту на власні потреби від 19.10.2012 року недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору про надання кредиту на власні потреби від 19.10.2012 року недійсним та просив витребувати у відповідача гроші в сумі 12 558,00 грн., а також судовий збір в сумі 251,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 жовтня 2012 року він підписав з відповідачем ПАТ «Дельта Банк» договір про надання кредиту на власні потреби (далі - Договір), банк надав йому суму кредиту у розмірі 14 000,00 грн. строком на 27 місяців з процентною ставкою 9,99 % річних. Згідно Договору плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,99% щомісячно від суми кредиту. До Договору приєднаний Графік платежів, виконання якого є обов'язковим для нього. Позивач вважає, що у Графік платежів відповідачем закладено обман, оскільки останній вимагає сплачувати за обслуговування кредитної заборгованості кожен місяць гроші в сумі 418,60 грн., внаслідок чого він, на його думку, змушений переплатити відповідачу 5 500,00 грн. понад умови, вказані в Договорі. Зазначає, що він сплатив відповідачу суму 21 606,54 грн., при цьому на обслуговування кредитної заборгованості сплачено 6 279 грн. Вважає, що підписаний сторонами Договір не відповідає ч.1, 5 та, відповідно, і ч. 3 ст. 203 ЦК України та що відповідач, вчинивши обман, наніс йому збитки в сумі 6 279 грн. і згідно ч.2 ст. 230 ЦК України зобов'язаний відшкодувати йому збитки у подвійному розмірі, тобто 12 558 грн., які й просить витребувати у останнього, а також сплачений ним судовий збір.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з викладених в ньому підстав, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених письмово, зокрема, пославшись на те, що позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач ввів його в оману під час укладання Договору та що даний Договір укладений з порушенням діючого законодавства України.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Одним із способів захисту прав і інтересів згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до п.1 Постанови від 06.11.2009р. № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211 -IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В ч.1 ст. 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Приймаючи до уваги той факт, що ст. 1055 ЦК України передбачає обов'язкову письмову форму кредитного договору, то в розумінні ст. ст. 639 та 640 ЦК України моментом укладання кредитного договору є момент підписання його сторонами.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти на умовах укладеного кредитного договору.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

В судовому засіданні встановлено, що 19 жовтня 2012 року між відповідачем ПАТ «Дельта Банк» та позивачем ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту на власні потреби (далі - Договір), викладений в формі заяви № 001-09844-191012 на суму кредиту у розмірі 14 000,00 грн. строком на 27 місяців з процентною ставкою 9,99 % річних.

Як зазначено в п.2.5. Заяви розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 2.99% в місяць.

Згідно п.2.3. до підписання позивачем цієї Пропозиції він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України.

Як вбачається з п.5.1. складовою та невід'ємною частиною цієї пропозиції є Правила та Тарифи Банку, з якими позивач попередньо ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє й положення яких він неухильно зобов'язується дотримуватися, що підтверджується його підписом (а.с.4).

Інформаційна довідка про кредит, яка є невід'ємною частиною Кредитного договору (а.с.5), містить детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості супутніх послуг: сума плати за користування кредитом (процентів) становить 1 688,53 грн.; сума плати за обслуговування заборгованості - 11 302,20 грн.

В довідці, зокрема, зазначено, що супутні послуги - це плата за обслуговування кредитної заборгованості, яка розраховується як процент від суми кредиту, сплачується щомісячно у гривнях у складі ануїтетних платежів та становить 418,60 грн./2.99% щомісячно від суми кредиту.

В примітці до вказаної довідки зазначено, що таблиця орієнтовних щомісячних платежів та подорожчання відображає суму щомісячного погашення кредиту в залежності від вибраного строку кредитування. Таблиця не є графіком погашення. Графік погашення та чітка сума щомісячного платежу зазначені у Кредитному договорі.

Додатком 1 до Заяви є Графік платежів, в якому зазначена загальна сума платежів, яка становить 26 990,73 грн. та її складові, в тому числі зазначено, що за обслуговування кредитної заборгованості необхідно сплачувати щомісячно по 418,60 грн., що в сумі становить 11 302,20 грн.

Підписуючи кредитний договір позивач був ознайомлений з його змістом, договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, позивач добровільно погодився на його укладення.

Твердження позивача, що у Графік платежів відповідачем закладено обман, оскільки останній вимагає сплачувати за обслуговування кредитної заборгованості кожен місяць гроші в сумі 418,60 грн., спростовується зазначеним вище.

Таким чином, при підписанні кредитного договору, були дотримані всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів, а тому підстави для стягнення з відповідача збитків у подвійному розмірі, відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України, відсутні.

Слід також зазначити, що позивач, згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позивача існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він також не скористався.

Згідно з п. 1 ст. 60 цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач в своїй позовній заяві не довів тих обставин на які він посилається як на законні підстави для визнання підписаного сторонами Договору таким, що не відповідає частинам 1,5 та 3 ст. 203 ЦК України.

На підставі викладеного, позивачу у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 3, 6, 203, 215, 257, 261, 267, 627- 629, 638, 1054-1056 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Постановою від 06.11.2009р. № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 3, 10, 11, 27, 31, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору про надання кредиту на власні потреби від 19.10.2012 року недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя Г.О.Матійчук