У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 3 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 21 травня 2015 року просила усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1, шляхом знесення ОСОБА_2 або за його рахунок збудованих ним гаражу літ. «Б» та сараю літ. «б», розташованих за адресою: АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Будищенської сільської ради № 7-3 від 27 вересня 1991 року ОСОБА_3 виділено земельну ділянку у довічне успадковане користування шириною 25 метрів по АДРЕСА_2 загальною площею 0,12 га.

Рішенням виконавчого комітету Черкаської ради народних депутатів № 225 від 26 грудня 1991 року ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво будинку та господарських споруд на виділеній йому земельній ділянці.

У 1992 році землевпорядник сільської ради виніс межі земельної ділянки ОСОБА_3 в натурі у відповідності до районного плану розвитку села, де власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2, шириною 27 метрів, був ОСОБА_4, а згодом і ОСОБА_5

У 1993 році будинок ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 було закінчено будівництвом та здано в експлуатацію, а у вересні 2000 року ОСОБА_3 подарував це домоволодіння ОСОБА_1

Актом від 22 червня 2009 року ОСОБА_1 погодила із ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які на той час були користувачами земельної ділянки АДРЕСА_2 межі між їх суміжними земельними ділянками.

20 травня 2010 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_2 який розташовано на земельній ділянці площею 0,25 га. Таким чином, на час придбання ОСОБА_2 свого домоволодіння межі земельної ділянки ним, а також суміжною земельною ділянкою позивача, вже було узгоджено з попередніми власниками.

У договорі купівлі-продажу було вказано про те, що разом із будинком ОСОБА_2 придбав також гараж літ. «Б» та сараї літ. «б» і літ. «б-1», проте на той час ці допоміжні приміщення було знесено, що підтверджується кадастровим планом земельної ділянки ОСОБА_2 станом на 2010 рік, у якому є дані тільки щодо розміщеного житлового будинку.

У квітні 2012 року ОСОБА_2 розпочав реконструкцію сараю, але здійснив її із значним відхиленням від плану забудови земельної ділянки, що призвело до часткового розміщення реконструйованого сараю на земельній ділянці ОСОБА_1

Факт захоплення ОСОБА_2 частини її земельної ділянки підтверджено, зокрема, актом Інспекції ДАБК у Черкаській області від 11 березня 2014 року, технічною документацією на земельну ділянку відповідача та технічними паспортами на його домоволодіння.

Розміщення частини сараю-гаражу відповідача на її земельній ділянці порушує її права, як власника, що є підставою для задоволення позову.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 3 лютого 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення у справі, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом положень ч. 1 ст. 15, ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним та скасовано рішення Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 19 жовтня 2011 року № 13-3 у частині затвердження технічної документації ОСОБА_1 із землеустрою на земельну ділянку площею 0,5247 га по АДРЕСА_1, в частині надання цієї земельної ділянки їй у власність та в частині віднесення цієї земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, а також скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 30 квітня 2013 року, видане ОСОБА_1 на цю земельну ділянку. Крім того, судами встановлено, що постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 травня 2014 року, яка набрала законної сили, визнано протиправним припис інспекції ДАБК від 11 березня 2014 року про допущені ОСОБА_2 порушення. Із урахуванням вказаних судових рішень, невирішеного спору між сторонами щодо права користування суміжними земельними ділянками, відсутності чітко встановлених меж між земельними ділянками сторін, відсутності належних і допустимих доказів про розміщення спірної споруди саме на земельній ділянці позивача, як і доказів, які б дали можливість встановити час проведення ОСОБА_2 ремонту спірного сараю-гаражу та можливого перенесення ним фундаменту спірної будівлі в бік земельної ділянки ОСОБА_1, суди дійшли висновку про відмову в позові.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано законність із 1991 року користування нею земельною ділянкою по АДРЕСА_1, що підтверджено відповідними рішеннями виконавчого комітету Черкаської районної ради народних депутатів, не є підставою для скасування оскаржуваних нею судових рішень, оскільки такі доводи не спростовують висновків про недоведеність розташування спірної будівлі саме на її земельній ділянці, із урахуванням встановлених судами обставин про скасування виданого їй свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Посилання заявника на те, що належними доказами розташування спірного сараю-гаражу саме на її земельній ділянці є державний акт ОСОБА_2 про право власності на землю від 16 грудня 2010 року, план забудови земельної ділянки АДРЕСА_2 від 19 липня 1990 року та кадастровий план її земельної ділянки від 5 лютого 2014 року є необґрунтованими, оскільки ці докази не містять об'єктивних даних щодо розміщення спірного об'єкту нерухомого майна на її земельній ділянці та меж земельних ділянок ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Крім того, оскільки спір між сторонами щодо права користування суміжними земельними ділянками не вирішено, документи про право власності на землю позивача скасовано, що свідчить про невизначеність межі земельних ділянок, то доводи касаційної скарги про порушення відповідачем її права на користування землею є необґрунтованими.

Посилання заявника на те, що відповідачем порушено нормативно визначену відстані від спірної споруди до її будинку (8 м.) не може бути підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки такі доводи не були підставою її позову (а.с. 54-59, т.3), а відтак і не брались судами до уваги.

Доводи заявника про порушення відповідачем нормативно визначеної відстані від спірної споруди до межі її земельної ділянки (1 м.), з огляду на встановлену судами невизначеність межі між суміжними земельними ділянками, також не може бути підставою для скасування ухвалених судами судових рішень.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення оскаржуваних судових рішень в оскаржуваній частині без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 3 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова