Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 19 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 23 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС «Комерцбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 26 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 22 жовтня 2017 року. Договором від 09 червня 2009 року, укладеним між правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС «Комерцбанк» -відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_6, внесено зміни до кредитного договору, зокрема кінцевий строк повернення кредиту визначено 23 жовтня 2017 року та встановлено розмір щомісячного платежу у сумі 343 доларів 87 центів США, що має вноситися позичальником із 10 липня 2009 року до 10 числа кожного місяця.

25 травня 2012 року право вимоги за кредитним договором перейшло до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», 15червня 2012 року внаслідок укладеного договору цесії права вимоги за вищевказаним кредитним договором набуло ПАТ «Альфа-Банк».

Посилаючись на неналежність виконання ОСОБА_6 кредитного зобов'язання, внаслідок чого станом на 09 квітня 2015 року утворилася заборгованість на загальну суму 10 958 доларів 14 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 09квітня 2015 року становить 257 629 грн 54 коп., із яких: тіло кредиту - 10 617 доларів 68 центів США, що еквівалентно 249 625 грн 21 коп., проценти - 257 доларів 12 центів США, що еквівалентно 6 045 грн 45 коп, пеня - 83 долари 32 центи США, що еквівалентно 1 958 грн 88 коп., позивач просив стягнути вказаний борг із ОСОБА_6

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2015 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 257 629 грн 54 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 січня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено резолютивну частину рішення в редакції: «Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити. Стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 2608/1007/88-031 від 23 жовтня 2007 року у загальному розмірі 257 629 грн 54 коп., з яких: 1) заборгованість за тілом кредиту 249 62 грн 21 коп.; 2) проценти 6 045 грн 45 коп.; 3) пеня 1 958 грн 88 коп.; та судові витрати у розмірі 2 576 грн 30 коп.».

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судаминорм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 23 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС «Комерцбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 26 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 22 жовтня 2017 року. Кредит надано на споживчі цілі. Договором від 09 червня 2009 року, укладеним між правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС «Комерцбанк» - відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_6, внесено зміни до кредитного договору, зокрема кінцевий строк повернення кредиту визначено 23 жовтня 2017 року (п. 1.1. договору про внесення змін) та встановлено розмір щомісячного платежу у сумі 343 доларів 87 центів США, що має вноситися позичальником починаючи із 10 липня 2009 року до 10 числа кожного місяця (п. 3.1.1. договору про внесення змін).

25 травня 2012 року право вимоги за кредитним договором перейшло до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», 15 червня 2012 року внаслідок укладеного договору цесії права вимоги за вищевказаним кредитним договором набуло ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до положень п. 9.1. договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору, у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов'язань за цим договором та/або умов договору іпотеки, зазначеного в п. 2.1. цього договору, та/або у випадку порушення позичальником строків платежів, встановлених п. 3.1., 3.3. цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов'язаний виконати зазначені зобов'язання в порядку, передбаченому п. 9.2., 9.3. цього договору.

Банк скористався правом вимоги про дострокове повернення кредиту, звернувшись із такою вимогою до позичальника 21 квітня 2015 року, яку боржник не виконала, що є підставою звернення із позовом у даній справі.

Перехід права вимоги за кредитним договором до ПАТ «Альфа-Банк» суд першої інстанції, із яким погодився апеляційний суд, встановив із нотаріальної завіреної копії договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, додатку до цього договору із зазначенням прізвища ОСОБА_6 у переліку відступлених кредитних договорів, які досліджені у судовому засіданні. Суд перевірив відповідність незавірених копій документів про відступлення права вимоги дослідженим у судовому засіданні документам та у відповідності до ст. 138 ЦПК України повернув нотаріально завірені копії стороні, яка їх подала. Таким чином, належність та достовірність доказів про перехід права вимоги судом встановлені, доводи касаційної скарги про те, що висновки судів не ґрунтуються на матеріалах справи, є безпідставними.

Щодо доводів касаційної скарги про неповідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні, необхідно зазначити таке.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі, що спростовує доводи касаційної скарги про неналежність кредитора у справі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості, ОСОБА_6 після 15 червня 2012 року майже щомісячно вносила платежі на погашення кредиту, що свідчить про визнання нею прав ПАТ «Альфа-Банк» як нового кредитора.

Спростовуються й доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції правил підсудності.

У договорі про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 09 червня 2009 року адресою позичальника зазначено: АДРЕСА_1. Зазначена адреса вказана місцем реєстрації проживання і в копії паспорта ОСОБА_6, що долучений до матеріалів кредитної справи. Обов'язок повідомляти про зміну місця проживання (реєстрації) за п. 5.5. договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору покладено на позичальника. Враховуючи те, що ОСОБА_6 про такі зміни кредитора не повідомляла, банк звернувся із позовом до суду за місцезнаходженням відповідача з урахуванням адреси, яку позичальник вказав у реквізитах кредитного договору.

Заявник у касаційній скарзі посилається також на те, що положення кредитного договору містять несправедливі умови щодо валюти боргу у доларах США, оскільки у разі зміни курсу валют погіршується становище позичальника. Такі доводи касаційної скарги самостійною підставою скасування судових рішень бути не можуть.

На підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнається недійсним правочин, вчинений під впливом обману та умови якого є несправедливими (якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача).

Із наведених підстав кредитний договір не оспорювався та не визнавався недійсним.

Відхиляються й доводи касаційної скарги про те, що кредитор (і попередній, і новий) не має індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому не володіє необхідним обсягом цивільної дієздатності для надання кредиту в іноземній валюті та отримання виконання кредитного зобов'язання у доларах США, з огляду на таке.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним, не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у кредитора ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Зазначені правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України № 6-1680 цс15 від 10 лютого 2016 року, № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Позивач заявив до стягнення суму боргу в національній валюті, а тому наявність у ПАТ «Альфа-Банк» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не входить до предмета доказування у справі.

Разом з тим, судами неправильно застосовано положення закону про нарахування й стягнення пені у зобов'язанні, що визначене в іноземній валюті.

Відповідно до ч 2 ст. 546 ЦК України - пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, виходячи зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, відповідно до вимог ст. 192 ЦК України - розрахунок пені має здійснюватись у грошові одиниці України - гривні.

За п. 8.3. договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору, пені та/або штрафи сплачуються позичальником у національній валюті за офіційним курсом Національного банку України на день сплати.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення.

За розрахунками позивача, пеню обчислено у доларах США та переведено у еквівалент у гривні за курсом Національного Банку України станом на 09 квітня 2015 року. Період нарахування пені починається із жовтня 2012 року (а. с. 32).

Перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на зміст вимог закону й договірних положень про те, що пеня повинна обчислюватись у національній валюті за кожен місяць прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, що значно впливає на кінцеву суму у зв'язку із зміною курсу іноземної валюти.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 19 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик