АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної установи "Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ по місту Києву" про стягнення заробітної плати,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державної установи "Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ по місту Києву" про стягнення заробітної плати.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 52-55).

В суд апеляційної інстанції позивач та її представник не з'явились, подали заяву про розгляд справи у відсутність позивача (а.с.74).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення представника відповідача, Дудіної Н.Ю., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

20 липня 2014 року позивача звільнено по ст.38 КЗпП України, за власним бажанням (наказ № 193/к від 20.07.2014 р.) з посади лікаря терапевта дільничного амбулаторії №1 Комунального закладу "Луганського міського центру первинної медико-санітарної допомоги №1".

10 вересня 2014 року позивача прийнято на посаду лікаря терапевта дільничного (2 кваліфікаційної категорії) II терапевтичного відділення поліклініки Госпіталю (з поліклінікою).

З бухгалтерських розрахунків вбачається, що згідно поданих документів та нормативно-правових актів, що регулюють оплату праці позивачці встановлений оклад з урахуванням категорії, встановлена надбавка за вислугу років в розмірі 30% та надбавка за тривалість безперервної роботи в розмірі 10%, з врахуванням перерви у стажі позивачки, яка становила 1 місяць 21 день.

Відповідно до копії трудової книжки, позивачка вважається звільненою за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України без поважних причин.

За встановлених обставин, ураховуючи, що на дату прийняття на нове місце роботи перерва у стажі ОСОБА_3 перевищувала встановлений законом строк, необхідний для отримання надбавки за тривалість безперервної роботи, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та не є справедливим, оскільки не відповідає статтям 3, 129 Конституції України та встановленим статтею 3 ЦК України принципам справедливості, добросовісності і розумності, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою відсутність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_3 позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.47-48).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду ОСОБА_3, також не навела таких обставин.

За правилами ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (зокрема, переїзд на нове місце проживання), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

З наявної у матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_3 убачається, що вона була звільнена з посади лікаря терапевта дільничної амбулаторії №1 20 липня 2014 року по ст.38 КЗпП України за власним бажанням (запис № 13; а.с.22-23).

Запис про те, що звільнення за власним бажанням пов'язане з переїздом на нове місце проживання, у трудовій книжці відсутній.

У своїй заяві до керівника ДУ ТМО МВС України по місту Києву (а.с.9-10) ОСОБА_3 особисто вказала, що вона прибула до міста Києва 3 вересня 2014 року, тобто через сорок п'ять днів після свого звільнення.

10 вересня 2014 року позивач була прийнята на посаду лікаря терапевта ГУМВС України в місті Києві Госпіталь (з поліклінікою), наказ № 103 о/с від 19.09.2014 (запис у трудовій книжці №14; а.с.23).

Доказів тієї обставини, що звільнення позивача з медичної установи міста Луганська відбулося «заднім числом», а заява ОСОБА_3 про звільнення за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переїздом на нове місце проживання від 22 жовтня 2014 року (а.с.58) не була задоволена роботодавцем, що змусило позивача написати заяву про звільнення за власним бажанням, датовану 20 липня 2014 року, у розпорядженні суду немає.

Оцінюючи ці доводи позивача у контексті вищенаведених, підтверджених письмовими доказами, обставин даної справи - працевлаштування 10 вересня 2014 року, дата якого більш ніж на місяць передує названій позивачкою даті подачі заяви про звільнення за власним бажанням з 22 жовтня 2014 року у зв'язку з переїздом на нове місце проживання (а.с.58), суд відхиляє ці доводи як безпідставні, такі, що у даній конкретній ситуації суперечать звичайній логіці.

З огляду на викладене у суду немає підстав вважати, що оскаржуване рішення суперечить положенням ст. ст. 3, 129 Конституції України та не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить, сторінки третя-четверта апеляційної скарги (а.с.54-55) є повторенням змісту позовної заяви (а.с.1-2).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Д.Р. Гаращенко

Т.О. Невідома