АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 664/4673/14-ц Головуючий в І інстанції Решетов В.В.
Номер провадження 22-ц/791/955/16 Доповідач Орловська Н.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Орловської Н.В.

Суддів: Кутурланової О.В.

Майданіка В.В.

секретар Прушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 04 лютого 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором і зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання неукладеним кредитного договору і стягнення безпідставно списаних коштів заробітної плати

В С Т А Н О В И Л А :

03 грудня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на те, що 19.12.2005р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладений кредитний договір за умовами якого відповідачу надається кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 8000 грн. із платою 36% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

Оскільки відповідач порушив умови кредитного договору щодо своєчасного внесення щомісячних платежів і станом на 31 серпня 2015 року має заборгованість в розмірі 24205,25 грн., із яких: борг по кредиту - 7528,80 грн., по відсоткам - 16 076,45 грн., пеня і комісія - 600 грн., які просив стягнути із відповідача та судові витрати.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, вказуючи, що у 2009р. отримала платіжну картку ПАТ КБ «Приватбанк» для отримання заробітної плати. При цьому згоди на списання Банком сум з цієї картки на покриття кредитної заборгованості не надавала, однак відповідач без її згоди списав суму 750,72 грн., про що їй стало відомо у лютому 2014р. Тоді ж за її зверненням вказаний зарплатний рахунок був закритий. В лютому 2015р. на закритий рахунок помилково зарахована заробітна плата в сумі 2425,58 грн., які на її вимогу повернуті Банком не були, а списані на покриття кредитної заборгованості без її на те згоди.

Просила визнати неукладеним кредитний договір від 19.12.2005р. через ненадання Банком доказів укладання кредитного договору та відсутність її підпису про узгодження умов, правил і тарифів кредитного договору.

Визнати неправомірними дії Банку по списанню коштів заробітної плати з рахунку без її на те згоди та зобов'язати повернути списані кошти. Стягнути на її користь 5000 грн. моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 04 лютого 2016р. позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 7528,80 грн. В задоволені решти позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Суд ухвалив: визнати договір від 19.12.2005р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 неукладеним. Визнано неправомірними дії банку щодо списання коштів із заробітної плати ОСОБА_2

Стягнути із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 - 5864,42 грн. в рахунок відшкодування безпідставно списаних ПАТ КБ «ПриватБанк» із заробітної плати ОСОБА_2 коштів.

У задоволенні решти позовник вимог ОСОБА_2 відмовити.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. А саме: суд не врахував усної заяви представника в судовому засіданні про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 про недійсність кредитного договору від 19.12.2005р., оскільки сторони весь час виконували умови кредитного договору, а позов щодо його нікчемності заявлений лише у 2015р. поза межами строку позовної давності, тоді як згідно ч.4 ст.267 ЦК України ця обставина є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також судом не враховані фактичні правовідносини сторін та тривале, впродовж 10 років, користування відповідачкою кредитними коштами, їх погашення та надану позичальником письмову згоду на покриття кредитної заборгованості за рахунок коштів, розміщених на інших рахунках ОСОБА_2

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За визначенням ч.1,4 ст.202 та ч.3 ст. 203, п.2.ч.1ст.208 ЦК України, двостороннім правочином є дія двох і більше сторін, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Правочин між фізичною і юридичною особою має вчинятись у письмовій формі, встановленій законом.

Правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений, якщо він підписаний стороною (сторонами) ( ч.1.2 ст. 207 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 19 грудня 2005 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 укладений кредитний договір шляхом приєднання, згідно положень ч.1 ст. 634 ЦК України, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або у інших стандартних формах. Друга сторона не може пропонувати свої умови договору.

Зазначений письмовий договір укладений у формі заяви ОСОБА_2, де в розділі «Банківські послуги» зазначені умови обслуговування отриманої клієнтом кредитної картки «Універсальна» із початковим кредитним лімітом 4000 грн., базовою відсотковою ставкою на момент підписання договору 3% на місяць із розрахунку 360 днів у рік. (36% річних). Кінцевий строк повернення кредитного ліміту співпадає із строком дії кредитної картки.

У підписаній ОСОБА_2 заяві зазначено про її ознайомлення і згоду із умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами Банку, які разом із заявою є погодженими нею умовами договору про надання банківських послуг. ( а.с.16-22, 178-192).

Сторони погодили умови обслуговування платіжної карти, викладені у п.3.2, за якими клієнт надає Банку право змінювати кредитний ліміт, що встановлюється за рішенням Банку, також і умови щодо строку дію договору, викладені у п. 9.12 , за яким договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він пролонгується на такий саме термін.

Пунктами 3.1.1 та 5.4 правил користування кредитною карткою граничний строк дії картки ( місяць і рік) вказані на картці і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту у повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле (MONTH).

З матеріалів справи вбачається, що з часу підписання узгоджених сторонами умов надання банківських послуг і правил користування кредитною карткою у формі заяви, ОСОБА_2 відкритий кредитний ліміт, кошти за яким із використанням кредитних карток, вона отримала починаючи із 13.06.2006р. Строк дії кредитних карток визначався з часу відкриття 20.12.2005р. першої пластикової картки № НОМЕР_1 та продовжувався із перевипуском і видачею ОСОБА_2 наступних кредитних карток. (а.с.390, а.с. 231,232).

Остання кредитна картка за № НОМЕР_1, із встановленим фінансовим лімітом в сумі 7530 грн., видана 14.04.2013р., строк дії якої завершується в останній день квітня місяця 2017р. (а.с. 171, 269).

Згідно відомостей надання і отримання позичальником банківських послуг, відображених за картковим кредитним рахунком, відкритим на ім'я ОСОБА_2 вбачається факт використання коштів кредитного ліміту від часу активації кредитної картки «Універсальна» із 13.06.2006р. до часу подання Банком позовної заяви 03.12.2014р. (т.1 а.с. 3,102 -121 та а.с.215-223).

Суд першої інстанції визнав встановленим, що ОСОБА_2 з використанням кредитної карти отримала кошти в межах кредитного ліміту 7528,80 грн., та їх не повернула. Вказані обставини підтверджені відомостями із кредитного рахунку позичальника (а.с.115). Факт отримання зазначених коштів ОСОБА_2 не заперечувала.

Виходячи із встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про законність заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог в частині стягнення заборгованих ОСОБА_2 сум за фактично виданим їй тілом кредиту та стягнув на користь Банку 7528,80 грн.

Рішення суду у цій частині не оскаржене в апеляційному порядку, а тому наведені висновку суду першої інстанції визнаються як встановлені і апеляційним судом не переглядаються.

Разом із тим, стягуючи вказані кошти, суд послався на ст. 1212 ЦК України, як підставу для задоволення цієї частини позовних вимог Банку, однак невірно застосував вказану норму матеріального права, яка застосовується до позадоговірних зобов'язань, які виникають у разі набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи за відсутності правових підстав або якщо такі підстави відпали.

В справі, що розглядається, Банк заявив вимоги про стягнення кредитного боргу, виходячи із наявності між сторонами договірних кредитних правовідносин, існування яких виключає стягнення із відповідачки тіла кредиту як безпідставно набутого. (Правовий висновок, викладений у постанові ВСУ № 3-69цс12 від 22.01.2013р.)

Крім того, суд в порушення ст.11, ч.2 ст. 31 ЦПК України самостійно змінив підстави заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог, а тому рішення у цій частині слід змінити шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на ст. 1212 ЦК України, як підставу задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7528,80 грн. та вважати стягнення кредитного боргу з підстав ст. 1048, 1050,1054 ЦК України.

Позбавлені правового обґрунтування заперечення ОСОБА_2 вимог позивача, оскільки вважала, припиненим кредитний договір від 19.12.2005р., а факт отримання нею коштів у розмірі кредитного ліміту не створює обв'язку платити відсотки за користування кредитом і пеню у разі прострочення часу його повернення, а також заперечення факту оплати послуг і товарів за допомогою кредитних коштів.

Оскільки п. 9.12 Умов встановлено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він пролонгується на такий саме термін.

Відповідно до п.п. 3.1.1 та 5.4 правил користування кредитною карткою, який є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

Граничний строк дії картки вказаний на картці 04.2017р. (а.с.171 т.1), і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту у повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, зазначеною у постанові від 19.03.2014р. №6-14цс14, та постанові № 6-127цс14 від 22.10.2014р.

Крім того, із виписки по кредитному рахунку відповідачки, вбачається що протягом всього часу дії кредитного договору ОСОБА_2 до серпня 2013 р. постійно користувалась коштами в межах кредитного ліміту, який визначався Банком, останній платіж на оплату продуктів у продмаркеті здійснений із кредитного рахунку 13.07.2013р.

Мали місце витрати на оплату періодичних платежів послуг зв'язку отриманих на телефон НОМЕР_2, який зазначений у заяві позичальника про її особисті данні на час укладання кредитного договору ( а.с.16, 109).

Прострочена заборгованість виникла починаючи із 31.07.2013р. Останнє внесення коштів на часткове погашення кредиту згідно виписки по рахунку датовано 31.10.2013р. (а.с.110,115).

У відповідності до положень ч.1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049, ч.2 ст. 1050 ЦК України, позичальник, який допустив порушення виконання кредитного зобов'язання та не повернув суму кредиту із нарахованими згідно умов договору відсотками, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Строк і порядок виконання кредитного зобов'язання встановлений умовами і правилами надання банківських послуг, та передбачає внесення позичальником щомісячних платежів на погашення кредиту у сумі не меншій 7% розміру заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості.

Також сторони погодили п.4.6 умов, щодо надання Банку права здійснювати списання коштів із рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум необхідних оплаті Банку за цим договором. ( а.с.186).

За таких обставин Банк правомірно списував кошти в сумі 5864,42 грн. на покриття кредитної заборгованості із інших рахунків позичальника, а висновок суду щодо стягнення на користь позичальника цих сум суперечить фактичним обставинам справи, умовам договору та наявним письмовим доказам.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованих відповідачем сум, вбачається, що станом на 31 серпня 2015 року ОСОБА_2 має заборгованість у розмірі 24205,25 грн., із яких: борг по кредиту 7528,80 грн., відсотки за користування кредитом, нараховані за період з 24.03.2013р. по 31.08.2015р. в розмірі 16 076,45 грн. та пеня - 600 грн., нараховану за період з 31.03.2015р. по 31.08.2015р.

Враховуючи доведеність позивачем факту порушення позичальником кредитного зобов'язання, висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягненні вказаної суми нарахованих відсотків за користування кредитом і пені в межах строку позовної давності суперечить умовам кредитного договору та ч.1ст. 1048, ч.1 ст.1049, ч.2.с.1050 ЦК України.

Отже, рішення суду у частині відмови у стягненні на користь банку зазначених сум та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 належить скасувати і ухвалити нове рішення про стягнення зазначеної суми боргу за кредитним договором.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якою визначено розподіл судових витрат між сторонами, стороні на користь якої ухвалено рішення, пропорційно до розміру задоволених вимог, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягають стягненню понесенні ним судові витрати у розмірі 2 387,28 грн. (243 грн., 536 грн., 1607,76 грн.)

Керуючись ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 04 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків за користування кредитом і пені, а також рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 щодо визнання неукладеним кредитного договору від 19.12.2005р., визнання неправомірними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» по списанню коштів на покриття кредитної заборгованості та стягнення на користь ОСОБА_2 5864,42 грн. скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 в частині стягнення відсотків за користування кредитом і пені задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по відсотках за користування кредитом, нарахованих за кредитним договором від 19.12.2005р. за період з 24.03.2013р. по 31.08.2015р. в розмірі 16 076,46 грн. та пеню - 600 грн., нараховану за період з 31.03.2015р. по 31.08.2015р.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на ст. 1212 ЦК України, як підставу для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7528,80 грн. і вважати стягнення кредитного боргу з підстав ст.ст. 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання неукладеним кредитного договору від 19.12.2005р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2; визнання неправомірними дії банку щодо списання та погашення заборгованості в сумі 5864,42 грн. заробітної плати та стягнення безпідставно списаних коштів залишити без задоволення.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2 387,28 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий ______________ Н.В.Орловська

Судді: ______________ О.В.Кутурланова

______________ В.В.Майданік