Справа № 344/4138/15-ц
Провадження № 22-ц/779/269/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: представника апелянта - ОСОБА_2, представника позивача-відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, стягнення судових витрат та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Івано-Франківської філії публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що згідно кредитного договору №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року ОСОБА_4 було надано грошові кошти (кредит) в сумі 24 104, 37 дол. США зі сплатою 12,00% річних, з кінцевим строком повернення 09.01.2013 року. Внаслідок порушення строків сплати коштів за відповідачем наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 8 713,75 дол.США, що за курсом 15,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.01.2015 року складає 137 677 грн. 08 коп. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна. Положеннями договору застави передбачено право заставодержателя у випадку невиконання заставодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Відповідач подав до суду зустрічний позов про визнання кредитного договору №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року недійсним. Вимоги зустрічного позову мотивував тим, що при підписанні кредитного договору були порушені його права та інтереси шляхом введення в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Враховуючи те, що кредит оформляється в іноземній валюті та у вигляді кредитної лінії неможливо об'єктивно визначити обсяг відповідальності, грошового зобов'язання для споживача, встановити податковий режим щодо сплати відсотків (враховуючи курсові різниці та нестабільність валютного ринку). Така інформація йому до укладення ним спірного договору не надавалась у належній формі, примірник кредитного договору він отримав лише в день укладення договору та не мав змоги належним чином ознайомитись з його умовами. Незважаючи на наявність у спірному договорі застереження про інформування позичальника щодо загальної вартості кредиту, ПАТ КБ «ПриватБанк» не була надана йому повна та прозора інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по спірному кредитному договору, яка була необхідна йому, як споживачу, для прийняття ним виваженого та обгрунтованого рішення та прогнозування реального обсягу зобов'язання на протязі дії договору, що призвело до порушення його прав, як споживача фінансових послуг. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.06.2015 року зазначені вище позови об'єднано в одне провадження (а.с.71).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2015 року первісний позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк», місцезнаходження якого: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, МФО 305299, , за кредитним договором №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року в сумі 8 713,74 дол. США, що за курсом 15,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.01.2015 року складає 137 677 (сто тридцять сім тисяч шістсот сімдесят сім) грн. 08 коп. звернуто стягнення на предмет застави згідно договору застави рухомого майна від 10.01.2008 року: автомобіль MITSUBІSHI PAJERO, що належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Вилучено у ОСОБА_4 предмет застави: автомобіль MITSUBІSHI, модель: PAJERO, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал В, № кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний ном ер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля MITSUBІSHI, модель: PAJERO, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал В, № кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 376 грн. 77 коп. витрат по оплаті судового збору.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що оскільки кредит оформлявся в іноземній валюті та у вигляді кредитної лінії неможливо об'єктивно визначити обсяг відповідальності, грошового зобов'язання для споживача, встановити податковий режим щодо сплати відсотків. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку. Дані обставини при вирішенні спору були проігноровані судом.

Апелянт також вказує, що судом при наданні правової оцінки спірному договору не наведено аналізу даного правочину відносно правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту і ЗУ «Про захист прав споживачів». Вважає, що такий договір суперечить ст. 203 ЦК України.

Судом також не приділено належної уваги на порядок нарахування штрафних санкцій у спірному договорі та не дотримано положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути притягнутий двічі до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення та накладено на нього штраф і пеню, які є одним видом цивільно-правової відповідальності. Вважає, що судом не враховано і того, що розмір неустойки становить більше половини основного зобов'язання.

На думку апелянта, суд першої інстанції не дав належної оцінки даним обставинам справи та ухвалив помилкове рішення, яке слід скасувати та ухвалити нове - яким задоволити його позовні вимоги в повному об'ємі, а в задоволенні позову банку відмовити.

В судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів поданих у апеляційній скарзі, просив про їх задоволення.

Представник банку доводи апеляційної скарги не визнала та заперечила проти їх задоволення.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 10.01.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №IFIWАЕ000025122, за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредитні кошти у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 24 104, 37 дол. США на наступні цілі: 16 111,11 дол США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6,75 дол США для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року, договором особистого страхування №IFIWLK000025122 від 10.01.2008 року на строк до 09.01.2009 року у сумі 1 277,38 дол США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 322,22 дол. США, та у розмірі 6 386,90 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору на термін до 09.01.2013 року (п.7.1.). Умовами кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 12 % на рік та щомісячної винагороди 0,14% від суми виданого кредиту.

Періодом сплати вважається період з 10 по 14 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди), що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 240,41 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с. 13-16).

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк.

Не зважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач порушував умови, передбачені цим договором. На підтвердження цього надано довідку-розрахунок заборгованості за кредитним договором №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року (а.с. 5-8).

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка.

Відповідно до п.п. 4.1.- 4.5. кредитного договору сторони домовились, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує пеню у розмірі, який зазначений у п.7.4 договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову. Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п.4.1., 4.2., 4.3. здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відстоків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с.14).

Позивачем станом на 19.01.2015 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача за кредитними зобов'язаннями в сумі 8 713,75 дол. США, що за курсом 15,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.01.2015 року складає 137 677 грн. 08 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 3 069,83 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 4 749,89 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом 441,08 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом 272,69 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором -

2820,07 дол. США, штраф (фіксована частина) 15,82 дол. США, штраф (процентна складова) 414, 19 дол. США (а.с.5-8).

Будь-яких доказів на спростування доводів позивача та вказаного розрахунку заборгованості відповідачем(представником відповідача) суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток.

В забезпечення належного виконання зобов'язань кредитного договору №IFIWАЕ000025122, між банком та відповідачем 10.01.2008 року було укладено договір застави рухомого майна, згідно п. 34.4. якого відповідач, передав в заставу банку транспортний засіб марки MITSUBІSHI, модель: PAJERO, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал В, № кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_2. Документом, що посвідчує право власності заставодавця на майно, є свідоцтво реєстрації ТЗ серії НОМЕР_4 від 10.01.2008 року. Відповідно до п. 34.5. договору застави рухомого майна сторони визначили, що заставна вартість предмету застави складає 116 000,00 грн. (а.с.17-19).

Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобовязання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набув права звернення стягнення на предмет застави, через неналежне виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором. Приймаючи до уваги, що даний порядок звернення стягнення на нерухоме майно, не суперечить закону і найбільш повно враховує інтереси заставодавця, суд дійшов висновку про те, що ця вимога позивача підлягає до задоволення.

Згідно вимог п.34.8 договору застави рухомого майна у випадку порушення заставодавцем/позичальником будь-якого із зобовязань за кредитним договором чи/або даним договором заставодавець зобов'язаний доставити предмет застави за адресою: Івано-Франківський філіал, Івано-Франківське відділення №4, 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Дністровська, 14 у строк 7 днів з моменту пред'явлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості, строку сплати якої настав (у т.ч. по кредиту, відсоткам, ін. платежам), а також неустойки (а.с.19).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 16.12.2014 року за №30.1.0.0/2-173 надсилалось повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором та проханням погасити її не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення (а.с.10-12).

Однак, вказана вимога, останнім залишилась без реагування, жодних дій щодо погашення заборгованості ним вчинено не було.

Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, а не банку, і умови договору є чіткими та зрозумілими, спірний договір укладений на справедливих умовах

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Посилання позивача за зустрічним позовом в своїх поясненнях на те, що при укладенні кредитного договору працівники банку ввели його в оману є голослівними, оскільки відповідно до роз'яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. ОСОБА_4 та його представником таких доказів суду не надано.

За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Сторонами при укладанні договору були передбачені розміри та підстави нарахування відсотків, неустойки, штрафів, будь-яких доказів щодо звернення позичальника з відповідними заявами про зміну умов договору в частині їх нарахування і претензій з даного приводу матеріали справи не містять, договори були підписані та частково виконувалися позичальником (а.с.106-214), що свідчить про прийняття умов договору.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про підставність позовних вимог за первісним позовом та недоведеність та безпідставність позовних вимог за зустрічним позовом є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта