Ухвала

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до суду з позовом, у якому просило стягнути з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до договору від 28 листопада 2007 року ОСОБА_3 отримав кредит на суму 5 637 грн 60 коп. зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2008 року.

Зобов'язання ОСОБА_3 забезпечені укладеним із ПАТ «Акцент-Банк» договором поруки від 20 жовтня 2010 року.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2007 року у розмірі 36 494 грн 01 коп., із ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 солідарно на користь банку заборгованість у розмірі 10 тис. грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2007 року, яка складається із: 5 637 грн 60 коп. -заборгованості за кредитом, 416 грн 82 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 519 грн 32 коп. - заборгованості з комісії за користування кредитом, 1 тис. грн - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрито.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині зменшення розміру пені та відмови у стягненні штрафів і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, рішення апеляційного суду в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку переглядається лише в оскарженій частині.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 28 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 5 637 грн 60 коп. зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2008 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки від 20 жовтня 2010 року. Розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежувався сумою, зазначеною у додатку 1 до договору в розмірі 10 тис. грн.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 03 лютого 2014 року утворилася заборгованість, яка становить 46 494 грн 01 коп. та складається із: 5 637 грн 60 коп. - заборгованості за кредитом, 416 грн 82 коп. - заборгованості за процентами за користуванням кредитом, 1 519 грн 32 коп. - заборгованості з комісії за користування кредитом, 36 230 грн 08 коп. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 2 190 грн 19 коп. - штрафу (відсоток від суми заборгованості).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції дійшов висновку про те, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд, пославшись на норми ч. 3 ст. 267 ЦК України, виходив із відсутності правових підстав для застосування строку позовної давності до зазначених вище позовних вимог, оскільки відповідач ОСОБА_3 відповідної заяви не подавав. При цьому, зменшуючи розмір пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, суд виходив із того, що її розмір значно перевищує суму заборгованості за кредитним договором.

Проте з висновком апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення пені погодитися не можна з таких підстав.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Із розрахунку заборгованості за вищезазначеним договором вбачається, що заборгованість станом на 03 лютого 2014 року становить 46 494 грн 01 коп. та складається із: 5 637 грн 60 коп. - заборгованості за кредитом, 416 грн 82 коп. - заборгованості за процентами за користуванням кредитом, 1 519 грн 32 коп. - заборгованості з комісії за користування кредитом, 36 230 грн 08 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 2 190 грн 19 коп. - штрафу (відсоток від суми заборгованості).

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Крім того, за наявності для цього підстав суд згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України повинен роз'яснити боржнику таке право.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Зазначені положення норм матеріального закону та правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, апеляційний суд не врахував, зменшуючи розмір пені, що підлягає стягненню на користь позивача, не звернув уваги, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК України застосовується судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка.

Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав надає право суду зменшити розмір неустойки у зв'язку з істотними обставинами, проте на порушення вимог процесуального закону апеляційний суд не навів істотних обставин, які надають право суду зменшити розмір пені, на власний розсуд, без наявності правових підстав застосував норми ч. 3 ст. 551 ЦК України.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача ОСОБА_3 штрафу в сумі 500 грн (фіксована частина) та штрафу в сумі 2 190 грн 19 коп. (відсоток від суми заборгованості), апеляційний суд зазначив, що діючим законодавством не передбачена подвійна відповідальність за несвоєчасне виконання зобов'язань, оскільки банком вже було нараховано пеню за несвоєчасне виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за цим же кредитним договором.

Колегія суддів погоджується із таким висновком апеляційного суду, оскільки він узгоджується з обставинами справи та правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Зокрема, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення пені скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик