Справа № 315/913/16-ц
Номер провадження № 2/315/366/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року м. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Романько О.О.,

за участю секретаря судового засідання Притули Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гуляйполе цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 04.11.2015 року ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 4,64 га, виділену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В позові ОСОБА_1 вказав, що 25.12.2013 року ОСОБА_2 склав заповіт, яким заповідав позивачу належні йому на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ЗП № 002241, виданого Гуляйпільською районного державною адміністрацією Запорізької області, на підставі розпорядження голови Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області від 01.11.2002 року № 390, зареєстрованого 07 лютого 2003 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 176, земельну ділянку, яка розташована на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, площею 4,64 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3.

Далі в позові зазначив, що спадкодавець ОСОБА_2 помер 04.11.2015 року, та після його смерті відкрилася спадщина на вищезазначену земельну ділянку. Позивач вказав, що своєчасно, у шестимісячний строк після відкриття спадщини він не мав змоги звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, так як про наявність заповіту нічого не знав.

Як вказав в позові позивач, померлий ОСОБА_2 за життя здавав йому в оренду належну на праві приватної власності земельну ділянку. Відповідно до договору оренди, позивач використовував земельну ділянку відповідно до її цільового призначення. До договору оренди була долучена копія державного акту на право власності на земельну ділянку, де знаходиться його оригінал позивачу невідомо. Про наявність заповіту він дізнався під час переукладання договору оренди на вказану земельну ділянку, встановлюючи спадкоємців. Так як позивач немає оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку, він позбавлений можливості звернутися до нотаріальної контори для прийняття спадщини за заповітом. Тому прохає суд, з урахуванням уточнень, які надійшли до суду 28.09.2016 року (а.с. 16) визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку на підставі державного акту серії IV-ЗП № 002241, виданого Гуляйпільською районною державною адміністрацією Запорізької області, на підставі розпорядження голови Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області від 01.11.2002 року № 390, зареєстрованого 07 лютого 2003 року в Книзі записів державних актів на право власності землю за № 176, земельну ділянку, яка розташована на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, площею 4,64 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач в судове засідання не зявився, надав через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохає проводити розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, прохає їх задовольнити (а. с. 29).

Представник відповідача Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області в судове засідання не зявився, надав через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохає проводити розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував в повному обсязі (а. с. 28).

Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу.

У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши обставини справи, представлені докази та надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

04.11.2015 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 656672, виданого 04.11.2015 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 11, 22).

За життя ОСОБА_2 склав заповіт від 25.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3, яким заповідав позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 4,64 га, розташовану на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗП № 002241, виданого Гуляйпільською районною державною адміністрацією Запорізької області 07 лютого 2003 року (а.с. 9, 20).

Державний акт на право приватної власності на землю серія ІV-ЗП № 002241 від 07.02.2003 року, був виданий на підставі розпорядження Гуляйпільської райдержадміністрації № 390 від 01.11.2002 року, ОСОБА_2, на земельну ділянку площею 4,64 га, яка розташована на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 8, 21). Місцезнаходження оригіналу зазначеного державного акту невідоме.

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 1677/86-16 від 26.09.2016 р., власником земельної ділянки кадастровий номер :05:003:0032 площею 4,6399 га, розташованої на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, дійсно є ОСОБА_2 (а.с. 25).

Позивач 26.09.2016 року звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_3 Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2.

26.09.2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_3 Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області були надані письмові пояснення, з яких слідує, те що позивач протягом встановленого ст. 1270 ЦК України строку не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Внаслідок того, що місцезнаходження оригіналу державного акту серії ІV-ЗП № 002241 невідоме, позивач не має змоги отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, надану спадкодавцеві для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Суд задовольняючи позов виходить з такого.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Стаття 181 ЦК України передбачає, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Стаття 1233 ЦК України передбачає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статті 1235 та 1236 ЦК України визначають право заповідача визначити коло спадкоємців та обсяг спадщини, який ними успадковується.

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

В статті 1269 ЦК України передбачено, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

У відповідності до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з п. г ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною 1 ст. 131 ЗК України передбачене право громадян та юридичних осіб України, а також територіальних громад та держави, набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав.

Приймаючи до уваги те, що за право на спадщину у вигляді земельної ділянки ніхто не сперечається, позивач не був родичем ОСОБА_2, тому міг дійсно не знати про наявність заповіту і необхідність звернення до уповноважених осіб для прийняття спадщини, спадкодавцем був складений заповіт саме на ОСОБА_1 який є чинним, останній не має можливості надати оригінал правовстановлюючого документа, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити.

А тому позов є таким, що ґрунтується на законі та підтверджений встановленими обставинами.

Питання щодо судового збору позивачем не порушувалось.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 157-158, 212-215, 218, 222-223 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 04 листопада 2015 року ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 4,64 га, яка розташована на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області та належала на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗП № 002241 від 07 лютого 2003 року, виданого на підставі розпорядження Гуляйпільської районної державної адміністрації № 390 від 01 листопада 2002 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 176.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Гуляйпільський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_4