Єдиний унікальний номер 242/2183/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1660/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.,

суддів: Космачевської Т.В., Будулуци М.С.,

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області, виконавчого комітету Української міської ради Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії та встановлення опіки,-

за апеляційними скаргами Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області та виконавчого комітету Української міської ради Донецької області на рішення Селидівського міського суду від 29 липня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В :

05 травня 2016 року до Селидівського міського суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області, виконавчого комітету Української міської ради Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії та встановлення опіки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є рідним дідом малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Мати дитини - ОСОБА_3 є його рідною донькою, померла внаслідок нещасного випадку, що стався в м. Українську ІНФОРМАЦІЯ_7.

Після смерті його доньки - ОСОБА_3, ОСОБА_2 залишилась сиротою, відомості про батька у свідоцтві народження дитини записано згідно ч. 1 ст. 135 СК України. Він став опікуватись долею своєї онуки та 17 березня 2016 року надав заяву та документи до Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області з приводу призначення його опікуном над онукою. Його заява та документи були розглянуті Органом опіки та його повідомлено, що він може бути опікуном над своєю онукою, але йому відмовлено у призначенні опіки, оскільки висновком Органу опіки встановлено недоцільність встановлення опіки та невідповідність її інтересам дитини. Вважає, що Орган опіки необґрунтовано чинить йому перешкоди у встановленні опіки над онукою. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: визнати незаконним та скасувати рішення від 25 травня 2016 року щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

встановити опіку над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2;

зобов,язати Орган опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області направити на адресу суду подання про призначення опікуна для малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

встановити опікуном малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Селидівського міського суду від 29 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення № 02-20/4 вих 209/1 від 25 тавня 2016 року щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з виконавчого комітету Української міської ради Донецької області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 551 (п,ятсот п,ятдесят одна) грн. 20 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі Орган опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області (далі - Орган опіки) ставить питання про скасування рішення суду в частині спору про визнання незаконним та скасування рішення комісії, вважає його незаконним. Суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не прийняв до уваги докази, що надавалися відповідачами на підтвердження заперечень по справі. Суд не врахував вимоги ч.4 ст. 63 ЦК України, ч.2 ст. 244 СК України. Вважає, що відповідно до ч.2 ст. 64 ЦК України та ч.2 ст. 212 СК України ОСОБА_1 не міг бути опікуном над малолітньою онукою.

Виконавчий комітет Української міської ради Донецької області (далі - виконком) також ставить питання про скасування рішення суду в частині спору про визнання незаконним та скасування рішення комісії, вважає його незаконним, та постановленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Рішення не містить узагальненого викладу позиції виконкому, пояснень осіб, які беруть участь у справі. Суд не застосував як джерело права рішення ЄСПЛ «Реммо і Узункая проти Німеччини», N 5496/04, від 20 березня 2007 року, що значилося в додатках до заперечень виконкому. В рішенні не зазначено, яким чином суперечать обставинам справи акти від 26 липня 2016 року та 24 травня 2016 року. Не прийнято до уваги вимоги ч.2 ст. 244 та ч.2 ст. 212 СК України.

В засіданні апеляційного суду представники Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області та виконавчого комітету Української міської ради Донецької області апеляційній скаргі підтримали, просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Прокурор відділу Прокуратури Донецької області Чапланов А.В. вважав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і просив залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, позивача, прокурора Чапланова А.В., дослідивши матеріали справи та, перевіривши доводи апеляційних скарг в межах оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду - зміні, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дідом неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Її мати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 померла внаслідок нещасного випадку за місцем проживання.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Оргну опіки та піклування з заявою про призначення його опікуном над онукою ОСОБА_2.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради Донецької області , що викладене в протоколі засіданні цієї комісії від 25 травня 2016 року за номером 5 відмовлено ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Звертаючись в суд з позовом про визнання вказаного рішення незаконним, та його скасування, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що підстав для відмови йому у встановленні опіки над онукою не має. Він працює, має доходи,має сім»ю, житло, забезпечив належними умовами для проживання і виховання онуці, для якої він є рідною людиною. А працівники соціальних служб є до нього упередженими.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, представники відповідачів посилались на те, що в сім»ї позивача не створено умов для повноцінного проживання і розвитку дівчинки. ОСОБА_1 отримав грошові кошти на лікування дитини, придбання їй житла, розпорядився ними не за призначенням. Рідко відвідував дівчинку у лікарні після її травмування в матір'ю, не придбавав ліки і взагалі її лікуванням опікувався фонд Р. Ахметова. Дружина ОСОБА_1 проти проживання дівчинки з позивачем. Їй буде краще в новій родині, яка для дівчинки знайдена і питання про її удочеріння тими людьми буде вирішуватися після судого розгляду справи.

Задовольняючи позовні вимоги про скасування про відмову у встановленні опіки над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем роботи та в побуті, є рідним дідом неповнолітньої ОСОБА_2 . А відповідачами не наведено в рішенні, що оскаржується, достатньо переконливих та зважених аргументів для відмови у задоволені клопотання позивача про призначення його опікуном неповнолітньої ОСОБА_2.

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним, таким, що відповідає вимогам закону і встановленим фактам і доказам.

Судом встановлено, що позивач є рідним дідом ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, якій відповідно до Рішення виконавчого комітету Української міської ради № 30 від 25.02.2016 року надано статус дитини-сироти. (а. с. 52).

ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Української міської ради з заявою про бажання взяти під опіку свою онуку ОСОБА_2

Згідно висновку № 1 від 30.03.2016 року, складеному начальником служби у справах дітей міської ради ОСОБА_2, визнано недоцільним призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 дитиною-сиротою та зазначено, що встановлення опіки ОСОБА_1 такою, що не відповідає інтересам малолітньої дитини-сироти ОСОБА_2. (а.с. 39).

Виконавчим комітетом Української міської ради, враховуючи висновок служби у справах дітей Селидівської міської ради, відмовлено ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 дитиною-сиротою.

Відповідно ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до статті 64 ЦК України опікуном або піклувальником не може бути фізична особа:

1) яка позбавлена батьківських прав, якщо ці права не були поновлені;

2) поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування.

Дослідивши всі встановлені факти і надані сторонами докази, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що підстав для відмови у призначенні позивача опікуном не встановлено. ОСОБА_1 є рідним дідом малолітньої ОСОБА_2. Позивач позитивно характеризується, матеріально забезпечений, має постійні доходи, любить свою онуку. Він не перебуває на обліку у наркологічному диспансері, не судимий, будь яких правопорушень не вчиняв. Має неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, приймає участь у вихованні сина своєї дружини від першого шлюбу ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4. В його сім»ї створені належні умови для виховання і навчання дітей і цей факт не оспорюється органом опіки та піклування. Апеляційний суд вважає, що для нормального розвитку, навчання і становлення неповнолітня ОСОБА_2 дійсно має проживати з своїм дідусем і в його родині, поряд із своїми неповнолітніми родичами. А влаштування її в чужу родину, чужу сім»ю приведе до стресу і роздратованості дівчинки, навіть до самотності при наявності близьких родичів, що не відповідає інтересам вказаної дитини. До того ж, заборон, що передбачні статтею 64 ЦК України для призначення ОСОБА_1 опікуном, судом не встановлено.

Доводи відповідачів про те, що ОСОБА_1 отримавши грошові кошти, які належали неповнолітній онуці, розпорядився ними на свою користь, - нічим не підтверджені і ґрунтуються на припущеннях. Сам по собі факт проведення в квартирі позивача ремонтних робіт не свідчить про те, що на його проведення були витрачені грошові кошти неповнолітньої дитини. А докази неправомірної поведінки ОСОБА_1 щодо онуки в матеріалах справи відсутні.

В засідання апеляційного суду представники Селидівської міської ради та виконкому Української міської ради надали докази отримання позивачем ОСОБА_1 грошових коштів. Зокрема, рішенням виконкому Селидівскої міської ради від 17 лютого 2016 року №15 ОСОБА_1 надана матеріальна допомога на поховання свого онука ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 та своєї доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 в розмірі 500 грн. Надано матеріальну допомогу у зв'язку з втратою житла внаслідок вибуху скрапленого газу в будинку АДРЕСА_1 - 50000 грн. Рішенням виконкому Української міської ради від 29 січня 2016 року № 15 у зв'язку з витратами ОСОБА_1 на поховання доньки та двох онуків йому надана матеріальна допомога у 10000 грн., та на лікування онуки ОСОБА_2 - 5000 грн. (том 1, 230-231).

Таким чином, в суді доведений факт отримання ОСОБА_1 матеріальної допомоги в загальному розмірі 65000 грн.

Крім того, апеляційному суду представниками відповідачів надана копія заяви ОСОБА_1 «компетентним органам» від 11 лютого 2016 року, завірена секретарем виконкому Української міської ради про те, що він прийняв на себе зобов'язання квартиру, яка буде отримана за ордером виконкому Української міської ради, приватизувати її на користь онуки ОСОБА_2.

Але, претензії відповідачів про нецільове витрачання позивачем вказаних вище грошових коштів, невиконанні ним прийнятих зобов'язань щодо забезпечення онуки власним житлом є безпідставними і не могли бути прийняті судом як підстава для відмови позивачу у задоволені його позовних вимог.

Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 , де трапився вибух газу і яка знищена пожаром, є ОСОБА_1 - позивач по справі. В цій квартирі були зареєстровані та фактично проживали його донька ОСОБА_3 і троє онуків, у тому числі і неповнолітня ОСОБА_2.

З рішення виконкому Селидівскої міської ради від 17 лютого 2016 року №15 видно, що саме ОСОБА_1 як власнику житла, постраждалому від вибуху, як і нішим постраждалим цього будинку, надана матеріальна допомога у 50000 грн. у зв'язку з втратою житла без будь яких застережень і зобов'язань щодо придбання житла малолітній ОСОБА_2.

Його зобов'язання щодо придбання житла неповнолітній онуці ОСОБА_2 засвідчені у його заяві «компетентним органам» від 11 лютого 2016 року. Проте, в цій заяві йдеться про те, що він має отримати квартиру за ордером виконкому Української міської ради і приватизувати в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2. Як встановлено судом, до теперішнього часу квартира неповнолітній не надана, що робить неможливим вирішення питання про оформлення права власності на неї на ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Разом з тим, з пояснень ОСОБА_1 випливає, що він веде перемовини щодо придбання нової квартири для подальшого вирішення питань щодо житлових умов членів його сім»ї. В засідання апеляційного суду він надав довідку ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» про наявність у нього на рахунку грошової суми понад 50000 грн.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 особисто поховав свою доньку і двох онуків, на що витратив власні грошові кошти. Тому гроші, що отримані ним від виконкому місцевої ради є компенсацією його витрат.

Судом також встановлено, що на лікування онуки ОСОБА_2 ОСОБА_1 власних коштів не витрачав. Дівчинка лікувалась за рахунок коштів, отриманих він фонду Р.Ахметова «Розвиток України», який надавав їх лікарні з власної ініціативи. (а.с. 48 том1). В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 надав договір від 8 липня 2016 року про відкриття поточного рахунку в національній валюті та його обслуговування на користь ОСОБА_2 (а.с. 247-249 том 1). У цей же день ним внесені були 5000 грн. на поточний рахунок ОСОБА_2 (а.с. 244 том 1).

Враховуючи, що неповнолітня ОСОБА_2 пройшла курс лікування за рахунок благодійного фонду і в подальшому не потребувала лікування та витрачання грошових коштів, ОСОБА_1 саме в інтересах дитини знайшов спосіб застосування отриманих у якості допомоги 5000 грн. і підстав робити висновок про їх нецільове витрачання у суду не було.

Тому підстав для відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 У суду першої інстанції не було.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно виходив з принципу як найкращого захисту і дотримання прав та інтересів неповнолітньої дитини.

21 лютого 1990 року підписана Україною, а 27 вересня 1991 року набула для України чинності Конвенція прав дитини від 20 листопада 1989 року . Держави-учасниці цієї Конвенції нагадуючи, що Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу,

впевнені в тому, що сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства,

визнаючи, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння,

вважаючи, що дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності,

беручи до уваги, що необхідність у такому особливому захисті дитини була передбачена в Женевській декларації прав дитини 1924 року і Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, та визнана в Загальній декларації прав людини, в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (зокрема, в статтях 23 і 24), в Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права (зокрема, в статті 10), а також у статутах і відповідних документах спеціалізованих установ і міжнародних організацій, що займаються питаннями благополуччя дітей,

беручи до уваги, що, як зазначено в Декларації прав дитини, "дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження",

посилаючись на положення Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання та їх всиновленні, на національному і міжнародних рівнях, Мінімальних стандартних правил Організації Об'єднаних Націй, що стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх ("Пекінські правила") та Декларації про захист жінок і дітей в надзвичайних обставинах і в період збройних конфліктів,

визнаючи, що в усіх країнах світу є діти, які живуть у виключно тяжких умовах, і що такі діти потребують особливої уваги,

погодились на нижченаведене:

- Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

- Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

- В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

- Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

- Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

- Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Щодо економічних, соціальних і культурних прав Держави-учасниці вживають таких заходів у максимальних рамках наявних у них ресурсів і при необхідності в рамках міжнародного співробітництва.

- Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Отже, з приведеного видно, що всі спори щодо неповнолітніх дітей вирішуються тільки зв принципом якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції дійсно забезпечує такі інтереси неповнолітньої ОСОБА_2. Судом встановлено, що ОСОБА_1 підтримував добрі сімейні стосунки із своєю дочкою ОСОБА_3, яка померла, і з ї дітьми, у тому числі і неповнолітньою ОСОБА_2. Йому відомі її потреби,інтереси, коло осіб, з якими вона спілкувалась, навички, звички. ОСОБА_1 втратив дочку і двох онуків. ОСОБА_2 втратила матір, брата та сестру. Обидва відчули стрес і негативні емоції. Саме ця обставина робить їх ще більш близькими один до одного. А ступень стресу і негативних емоцій, перенесених неповнолітньою ОСОБА_2, може зрозуміти тільки та близька людина, що такий стрес і емоції перенесла сама. Такою людиною для неповнолітньої дівчинки є саме дід - ОСОБА_1 Відомості про те, що він є невідповідальною особою в матеріалах справи відсутні. Не надані такі відомості і суду. А наявність в сім»ї ОСОБА_1 неповнолітніх дітей - родичів ОСОБА_2 допоможуть їй швидше впоратися з перенесеним горем.

Разом з тим, перебування неповнолітньої ОСОБА_2 в родині можливих усиновлювачів може привести її до нового стресу, необхідності звикати до чужих людей, їх усталеного образу життя, звичок і т.і.

Таким чином, перебування неповнолітньої ОСОБА_2 під опікою членів її родини буде відповідати її інтересам.

У зв'язку з чим суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що підстав для відмови ОСОБА_1 у призначенні опіком неповнолітньої ОСОБА_2 у відповідачів не було.

Разом з тим, суд першої інстанції не повно з»ясував питання: яким органом приймалось рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні опікуном та виходив з того, що таким є рішення № 02-20/4 вих. 209/1 від 25.05.2016 року. Таке стало можливим через те, що суд фактично не досліджував таке рішення і воно взагалі відсутнє в матеріалах справи.

В засіданні апеляційного суду представники відповідачів пояснили, що рішення про відмову в опіці ОСОБА_1 над неповнолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 було прийнято комісією з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради 25 травня 2016 року.

На підтвердження своїх доводів вони надали протокол №5 від 25 травня 2016 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради, з якого видно, що 1 питанням слухали про призначення опікуна над малолітньою ОСОБА_2, дитиною-сиротою. І дійсно комісія вирішила відмовити в опіці. Інших рішень з цього питання ані Селидівська міська рада, ані виконком Української міської ради не приймали.

Як видно з матеріалів справи 27 листопада 2015 року виконком Української міської ради ухвалив рішення №88, яким затвердив Положення про цю комісію. Відповідно до розділу пункту 3 розділу 3.1 вказаного Положення комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення, зокрема, встановлення і припинення опіки, піклування.

Про скасування рішення вказаної комісії від 25 травня 2016 року просив позивач в своїй позовній заяві.

Тому апеляційний суд відповідно до статті 309 ЦПК України змінює рішення суду першої інстанції і визнає незаконним та скасовує рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради Донецької області , викладене в протоколі засіданні цієї комісії від 25 травня 2016 року за номером 5 щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Доводи скарг про те, що суд першої інстанції помилково застосував практику Европейського Суду з прав людими є безпідставними. Системний аналіз рішень Европейського суду прав людини, що надані відповідачами для застосування судовими інстанціями, дає підстави зробити висновок про те, що розгляд того, що знаходиться в найкращіх інтересах дитини,- має вирішальне значення у даному випадку, що розподіл заявників сім»ї представляють собою серйозні втручання в право на повагу до сімейного життя. При розгляді справ щодо неповнолітніх дітей має бути присутній справедливий баланс між конкуруючими інтересами. Таке втручання може мати місце тільки тоді, коли воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Апеляційний суд вважає, що у даному випадку застосування до родини ОСОБА_1, членом якої є ОСОБА_2, додаткових обмежень у вигляді відмови в опіці і можливості удочеріння дівчинки чужими людьми, потягнуть за собою небезпеку того, що сімейні відносини між дитиною та дідусем можуть бути ефективно обмежені. І це є ничим іним, як втручання в сімейне життя і ОСОБА_1 і ОСОБА_2. Тим більше, що у ОСОБА_1 достатньо відповідальності та зрілості, необхідних для забезпечення потрібного догляду за онукою, та за те, щоби вона виховувалась в атмосфері любові та стабільності.

Саме з цього виходив суд першої інстанції, вирішуючи заялений ОСОБА_1 спір.

Доводи скарг про те, що суд не врахував змісту всіх актів обстеження комісії можливого місця проживання дівчинки, ставлення дружини ОСОБА_1 до опіки над ОСОБА_2, факту створення ОСОБА_1 умов для проживання ОСОБА_2 в його домі протягом часу розгляду цього питання в соціальних органах, не відповідають дійсності. Всі докази по справі були досліджені судом першої інстанції і в рішення у відповідності до статті 212 ЦПК України привелені переконливі мотиви, з яких суд приняв в основу рішення одні докази і не прийняв інши.

Рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не має.

Усі доводи апеляційних скарг були предметом дослідження суду першої інстанції і правильно визнані необгрунтованими. Вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303 -316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області та виконавчого комітету Української міської ради Донецької області - задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 29 липня 2016 року - змінити.

Визнати незаконним та скасувати рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради Донецької області , викладене в протоколі засіданні цієї комісії від 25 травня 2016 року за номером 5 щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні опіки над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині це ж рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: