АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів : Вербової І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним

за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни

на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» ( ПАТ «ВіЕйБі Банк») Славкіна М.А.звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним трудовий договір від 01.10.2014 р., укладений з ОСОБА_1

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію і Славкіну М.А. призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

04.05.2011 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» оформлено наказ № 499-п про прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду провідного менеджера (з навчання) Управління навчання персоналу Департаменту управління персоналом. 30.12.2011 року оформлено наказ № 1343-п про переведення ОСОБА_1 на посаду начальника Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці..

З ОСОБА_1 ПАТ «ВіЕйБі Банк» уклав трудовий договір від 04.05.2011 року, що було оформлено відповідно до вимог КЗпП України наказом № 499-п від 04.05.2011 року, у зв'язку із переведенням працівника до вказаного трудового договору були внесені зміни, що оформлені наказом № 1343-п від 30.12.2011 року.

Відповідно до наказів № 499-п від 04.05.2011 року та № 1343-п від 30.12.2011 року ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом 12 866 грн. та додаткову заробітну плату у розмірі індивідуальної надбавки 5514 грн., з чим вона була ознайомлена.

01.10.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, згідно якого ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці із щомісячною оплатою праці 18 380 грн. 00 коп., додатковою заробітною платою у розмірі 36 760 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 6.10 Договору цей Договір є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу.

Однак жодного наказу на підставі цього трудового договору не видавалося, а ОСОБА_1 виконувала свою роботу на підставі трудового договору, оформленого вищевказаними наказами про прийняття на роботу та про переведення.

У витязі із штатного розпису ОСОБА_1 вказано оклад (основна заробітна плата) індивідуальна надбавка (яка і є додатковою заробітною платою для конкретного працівника та фонд заробітної плати по цій посаді. Інших доплат, надбавок та виплат не вказано і рішення про встановлення додаткової заробітної плати для ОСОБА_1 не приймалось.

Відповідно до п. 1.18. Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року № 2, яким затверджено Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, однією з підстав для визнання нікчемності правочинів (в тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку щодо яких Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію зобов'язана протягом дії тимчасової адміністрації забезпечив перевірку є: банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

03.10.2014 року Національним банком України прийнято Постанову № 631/БТ «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії проблемних». У цій Постанові вказується на високий ризик ліквідності Банку та загрозу втраті платоспроможності, а також наголошено, що Банк здійснює ризикову діяльність, щ призвело до несвоєчасного виконання зобов'язань Банком перед клієнтами та кредиторами т про невідповідність діяльності Банку вимогам банківського законодавства т нормативно-правових актів НБУ. Враховуючи це, НБУ встановив ряд обмежень для ПАТ «ВіЕйБі Банк», в тому числі, пунктом 2 цієї Постанови Банку заборонено здійснювати виплати бонусів, премій та інших додаткових матеріальних винагород керівництву Банку та виділення коштів на спонсорство, доброчинність та фінансову допомогу.

Враховуючи вищенаведене, позивач посилаючись на те, що документ, датований 01.10.2014 року не є трудовим договором у розумінні трудового законодавства України і з посиланням на Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб « Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» від 05.07.2012 р. №2, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та з підстав ст.ст.203,215 ЦК України позивач просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року в позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» СлавкінаМ.А. подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову .

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що судом першої інстанції не враховані обставини укладання трудового договору з ОСОБА_1 та порушення порядку укладення з відповідачкою договору від 1 жовтня 2014 року, а також не застосовано матеріальний закон,який підлягає застосування до даних правовідносин,а саме спеціальне законодавство яке регулює порядок виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання і момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або Інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом в.о. директором Департаменту управління персоналом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнського акціонерного банку» від 04.05.2011 р. № 499-п, відповідачку ОСОБА_1 прийнято з 05.05.2011 р. на посаду провідного менеджера (з навчання) Управління навчання персоналу Департаменту управління персоналом.

Наказом в.о. Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнського акціонерного банку» від 30.12.2011 р. № 1343-п., з 03.01.2012 р. її переведено на посаду начальника Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці, з робочим місцем у м. Києві та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом.

Згідно даних витягу з штатного розпису начальнику Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад в розмірі 12 866 гривень та індивідуальну надбавку в розмірі 5 514 гривень.

01 жовтня 2014 року між сторонами був укладений трудовий договір, за яким відповідачка була прийнята на посаду Управління навчання персоналу Департаменту персоналу та праці із щомісячною оплатою праці 18 380 грн. (п. 4.1 Трудового договору) та додатковою заробітною платою у розмірі 36 760 грн. (пункт 4.2 Трудового договору).

Відповідно до пункту 6.10 Договору, цей Договір є підставою видання відповідного наказу, проте останній виданий не був.

03 жовтня 2014 року Національним Банком України видано постанову № 631/БТ якою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» віднесено до категорії проблемних, з 24 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію.

З 20 березня 2015 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» перебуває у стані ліквідації.

Відмовляючи уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин та наданих позивачем доказів укладення з відповідачкою трудового договору та вважав, що не видання наказу до Додаткового договору від 1 жовтня 2014 року згідно пункту 6.10 Договору, може свідчити лише про невиконання роботодавцем своїх зобов'язань за укладеним з відповідачкою трудовим договором та не є підставою для визнання трудового договору недійсним.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.

Надавши це право КЗпП України, у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови. які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій.

Аналогічні гарантії передбачені у статті 22 Закону України «Про оплату праці».

Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями З, 7, 9, 91, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

Відповідна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Таким чином,установивши наявність між сторонами факт укладання трудового договору та існування трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового і спеціального законодавства, суд правильно дійшов висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Такі висновки суду зроблено щодо всіх заявлених позивачем вимог та на підставі поданих сторонами доказів, яким дана правильна оцінка. У рішенні наведені мотиви, з яких суд надає перевагу одним доказам над іншими і його висновки в цій частині є обґрунтованими.

У зв'язку з наведеним неможливо погодитись з доводами апеляційної скарги про неналежну оцінку доказів та невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованним і підстав для його скасування не вбачається.

Посилання в апеляційній скарзі про незастосування судом спеціального законодавства що регулює порядок виведення неплатоспроможного банку були предметом дослідження суду першої інстанції і колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що наслідки відступу від положень трудового законодавства при укладенні договорів про працю вичерпно вирішено у статті 9 КЗпП України, яка імперативно кваліфікує такі умови недійсними без необхідності визнання їх такими в судовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 91 КЗпП України встановлюється право підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Аналіз норми статті 9 КЗпП України разом з нормами статті 91, 44 цього Кодексу та іншими положеннями законодавства (статті 58, 62 Закону України «Про акціонерні товариства», статті 39 Закону України «Про банки і банківську діяльність») дає підстави для висновку про те, що встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними.

Позовні вимоги відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглянув в межах заявлених уповноваженою особою позовних вимог і на підставі поданих нею доказів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, з урахуванням наведеного вище, не відносяться до тих, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді