Справа № 303/5972/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

02 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Кеміня М.П., Джуги С.Д.,

за участю секретаря Маринець Д.М.,

та представника банку ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 03 грудня 2015 року справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до іпотекодавця за договором іпотеки № МКН0GА00000170 від 07 вересня 2006 року ОСОБА_3, третя особа: позичальник за кредитним договором № МКН0GА00000170 від 07 вересня 2006 року ОСОБА_4, в якому на підставі ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України, просило виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), що знаходиться за адресою: Мукачівський район, с.Бистриця, вул.Латорична, 15.

Стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 03 грудня 2015 року (а.с. 71-74) у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі (а.с. 77-80) представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стягнути з відповідача судові витрати.

Зазначає, що відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі ухвалити рішення про виселення мешканців.

Проте суд першої інстанції, не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або у районі проживання відповідача, не зясував до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача, поклавши тягар доказування на позивача, що призвело до ухвалення судом рішення, яке ґрунтується лише на припущеннях та з порушенням вимог ст.213 ЦПК України.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № МКН0GА00000170 (далі кредитний договір), за умовами якого остання отримала кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на споживчі потреби у розмірі 4 300,00 євро та на оплату страхових платежів у розмірі 233,00 євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, та комісії одноразово в момент видачі кредиту в розмірі 2 % від суми кредиту, з кінцевим строком повернення кредиту 06 вересня 2010 року включно (а.с. 6-8).

08 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 з метою забезпечення належного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором був укладений договір іпотеки № МКН0GА00000170 (далі договір іпотеки), предметом якого є домоволодіння по вул.Латорична, 15 у с.Бистриця Мукачівського району та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Бистрицької сільської ради Мукачівського району від 04 квітня 2006 року на підставі рішення цієї ж ради від 14 березня 2006 року № 24 (а.с. 9-10).

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25 квітня 2012 року (а.с. 11-12), по справі № 0707/909/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яке набрало законної сили 23 травня 2012 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКН0GА00000170 від 07 вересня 2006 року у розмірі 6 882,86 євро звернуто стягнення на предмет іпотеки, відповідно до договору іпотеки б/н від 08 вересня 2006 року, а саме: на будинок загальною площею 66,5 кв.м. та земельну ділянку, які розташовані за адресою: вул.Латорична, 15 с.Бистриця Мукачівського району та належать ОСОБА_3 на праві власності.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про примусове виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному будинку відмовлено.

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 вересня 2012 року (а.с. 13) доповнено заочне рішення цього ж суду від 25 квітня 2015 року та надано ПАТ КБ «ПриватБанк» право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 08 вересня 2006 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з будь-якою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

При вирішенні спору про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР.

За змістом зазначених вище норм особам, які виселяються із жилого приміщення - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. У ході судового розгляду судом першої інстанції були створені усі необхідні умови для реалізації сторонами та їх представниками своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, витребування письмових доказів, якщо такі в сторони відсутні.

До того ж відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просив виключно виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), без вказівки на інше постійне жиле приміщення. При цьому самостійно відшуковувати та встановлювати інше постійне жиле приміщення до повноважень суду не входить.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зясував до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача, є безпідставними.

Увалюючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції правильно встановив, що будинок, який є предметом іпотеки, не був придбаний за рахунок кредитних коштів, взяв до уваги правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», ч.ч. 2,3 ст.109 ЖК УРСР для виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку, що є предметом іпотеки, без надання йому іншого постійного житла.

Відповідно до висновку ВСУ, викладеного у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780 цс 15, який згідно з ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України, суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8