АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1780/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2,5 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

представника позивача ОСОБА_6

представника відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна,

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року ОСОБА_8 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_11 та ОСОБА_12, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Смілянська міська рада Черкаської області та інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської області, про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що із травня 2000 року вона почала проживати однією сім'єю з ОСОБА_13 у придбаному для їхнього із ним сумісного проживання і зареєстрованого на його ім'я будинку №32 по вул. Федорова у м. Сміла.

07 серпня 2001 року ОСОБА_8 із ОСОБА_13 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, після чого прожили в шлюбі до 03 лютого 2007 року, тобто до дня його смерті.

За час проживання однією сім'єю в шлюбі з ОСОБА_13 вони у домоволодінні №32 по вул. Федорова у м. Сміла, придбаному за 13 630 грн., за рахунок спільних коштів здійснили наступні поліпшення: добудували кухню, ванну з туалетом у жилому будинку, до літньої кухні добудували сарай, баню, на присадибній ділянці також побудували сарай і гараж, зробили штукатурку та облицювання кахельною плиткою добудованої кухні та ванни з туалетом, штукатурку та облицювання кахельною плиткою і оклеювання шпалерами літню кухню, сарай, баню, по периметру домоволодіння був зведений шиферний паркан з колонами із білої цегли. Загальна вартість цих поліпшень склала понад 25 200 грн.

Крім того, у березні 2004 року нею із ОСОБА_13 придбано будинок №5 по провулку Раскової в м. Сміла, який також оформлено на ОСОБА_13 У цьому будинку після пожежі проведено ремонтні роботи за участю її брата ОСОБА_14, в т.ч. по обкладанню його цеглою та інше.

Після смерті ОСОБА_13 03 лютого 2007 року відкрилась спадщина, яка складається з будинку з надвірними спорудами №32 по вул. Федорова та будинку з надвірними спорудами №5 по провулку Раскової в м. Сміла.

ОСОБА_11 та ОСОБА_12, як діти ОСОБА_13 від першого шлюбу, звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а через 6 років звернулись до суду з позовом про визнання недійсним шлюбу померлого батька ОСОБА_13 із позивачкою.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_8 і ОСОБА_13 визнано недійсним як такий, що був укладений ОСОБА_13 повторно без припинення (розірвання) попереднього шлюбу. Оскільки вона не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу з ОСОБА_13, а дізналась про це у перше із заяви про визнання шлюбу недійсним, то відповідно до ст. 46 СК України вона має право на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України вона має право на половину майна ОСОБА_13, яке стало їхньою спільною сумісною власністю внаслідок істотного збільшення у своїй вартості за рахунок поліпшень, здійсненних ними під час шлюбу за спільні кошти.

Таким чином, будинок з надвірними спорудами №32 по вул. Федорова та будинок з надвірними спорудами №5 по пров. Раскової в м. Сміла належали не одноосібно ОСОБА_13 на час його смерті, а є об'єктами її з ним спільної сумісної власності, в яких вона має право на 1/2 частину.

Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння №32 по вул.Федорова та на 1/2 частину домоволодіння №5 по пров. Раскової в м. Смілі Черкаської області.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при реєстрації шлюбу позивачка ОСОБА_8 достовірно знала, що ОСОБА_13 перебуває в шлюбі з ОСОБА_15 і що шлюб між ними не розірвано, а тому правила статті 46 СК України не можуть бути застосовані до позовних вимог ОСОБА_8

Проте повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не є можливим.

Встановлено, що з травня 2000 року ОСОБА_8 почала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_13М в будинку №32 по вул. Федорова у м. Сміла. Даний будинок було придбано за договором купівлі-продажу 11 травня 2000 року ОСОБА_13 за 13 630 грн.

07 серпня 2001 року ОСОБА_8 із ОСОБА_13 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, після чого прожили в шлюбі до 03 лютого 2007 року. Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_13 помер у віці 55 років 03 лютого 2007 року, після чого відкрилася спадщина на його майно.

За час проживання в шлюбі ОСОБА_8 із ОСОБА_13М у березні 2004 року було придбано будинок №5 по провулку Раскової в м. Сміла, який оформлено на ОСОБА_13. Крім того, у домоволодінні №32 по вул. Федорова у м. Сміла, придбаному за 13 630 грн., за рахунок спільних коштів здійснили наступні поліпшення: добудували кухню, ванну з туалетом у жилому будинку, до літньої кухні добудували сарай, баню, на присадибній ділянці також побудували сарай і гараж, зробили штукатурку та облицювання кахельною плиткою добудованої кухні та ванни з туалетом, штукатурку та облицювання кахельною плиткою і оклеювання шпалерами літню кухню, сарай, баню, по периметру домоволодіння був зведений шиферний паркан з колонами із білої цегли.

Заповіту померлий ОСОБА_13 не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є дружина померлого, позивачка по справі ОСОБА_8 та діти від першого шлюбу, відповідачі по справі ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які в установленому порядку звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

За позовом ОСОБА_11 та ОСОБА_12, про визнання шлюбу недійсним, рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_8 і ОСОБА_13 визнано недійсним як такий, що був укладений ОСОБА_13 повторно без припинення (розірвання) попереднього шлюбу.

На час виникнення спірних правовідносин діяли положення Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР (далі - КпШС УРСР).

Відповідно до ст. 45 КпШС УРСР, шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15 - 17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.

Згідно зі ст. 17 КпШС УРСР, не допускається укладення шлюбу, зокрема, між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі.

Аналогічні норми містяться у ст. 38, ч. 1 ст. 39 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

За приписами ст. 45 СК України, недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов'язків подружжя, а також прав та обов'язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності. Розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 46 СК України якщо особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, вона має право на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на правила статті 46 СК України позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння №32 по вул.Федорова та на 1/2 частину домоволодіння №5 по пров. Раскової в м. Смілі Черкаської області, але суд першої інстанції прийшов до висновку, що при реєстрації шлюбу позивачка ОСОБА_8 достовірно знала, що ОСОБА_13 перебуває в шлюбі з ОСОБА_15 і що шлюб між ними не розірвано.

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував на тому, що в записі акту про укладення шлюбу №250 від 07 серпня 2001 року, заповнюючи особисто відомості про осіб, що одружуються, ОСОБА_13 та ОСОБА_8 в п. 9 «Сімейний стан» слід було підкреслити один із трьох варіантів відомостей, що відповідала дійсності, а саме: «в одруженні не перебував (перебувала)-2», «вдівець(вдова)-3» розлучений (розлучена)-3». ОСОБА_8 підкреслила «розлучена-4», в той час як ОСОБА_13 підкреслив «в одруженні не перебував-2» (а.с.87).

Внесення особисто кожним із осіб, що виявили бажання зареєструвати шлюб, відомостей про свій особистий стан, передбачено додатком №12 Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року N 52/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 р. за N 719/4940.

Однак суд першої інстанції не врахував, що дані про свій громадський стан ОСОБА_13 вносив особисто на підставі паспортних даних. В його паспорті були відсутні дані про його реєстрацію шлюбу з ОСОБА_15 Допитана в якості свідка ОСОБА_15 підтвердила, що її чоловік ОСОБА_13 був кадровим військовим та у військовому квитку була відмітка про реєстрацію їх шлюбу, але після звільнення з військової служби замість військового квитка він отримав паспорт старого зразка громадянина ОСОБА_16, в який інформацію про їх одруження внесено не було.

Відповідальність про внесення недостовірних даних несе особа, яка їх внесла. Відповідачами по справі суду першої інстанції не було надано належних і допустимих даних про те, що позивачка ОСОБА_8 на момент укладення шлюбу з ОСОБА_13 достовірно знала про наявність в ОСОБА_13 не припиненого (розірваного) попереднього шлюбу.

Враховуючи, що на момент укладення шлюбу з позивачкою ОСОБА_13 мав двох дорослих дітей, про що було відомо позивачці, суд першої інстанції на припущеннях прийшов до висновку, що позивачка ОСОБА_8 на момент укладення шлюбу з ОСОБА_13 достовірно знала про наявність в ОСОБА_13 не припиненого (розірваного) попереднього шлюбу, тоді як наявність дітей може виникнути і від спільного проживання з жінкою без реєстрації шлюбу.

Відповідно до частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому ухваливши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачці за недоведеності обставин, що мають значення для справи і які суд першої інстанції вважав встановленими, суд першої інстанції допустив помилку при вирішення даного спору та неправильно вирішив його по суті, а тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування.

Посилання суду першої інстанції на висновки Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 квітня 2013 року по спору за позовом ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про визнання шлюбу недійсним є неправильним, так як дане рішення змінено рішенням апеляційного суду Черкаської області від 03 липня 2013 року і суд апеляційної інстанції зробив свої висновки стосовно даного спору.

Пункт перший частини 1 статті 46 СК України надає право особі не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя.

Спільним сумісним майном подружжя, набутим у недійсному шлюбі, являється будинок №5 по провулку Раскової в м. Сміла, який був придбаний у березня 2004 року.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Будинок №32 по вул. Федорова у м. Сміла придбаний ОСОБА_13 в травні 2000 року, до реєстрації шлюбу. Посилання позивачки на те, що під час проживання в шлюбі за рахунок спільних коштів вона з померлим ОСОБА_13 здійснили наступні значні поліпшення: добудували кухню, ванну з туалетом у жилому будинку, до літньої кухні добудували сарай, баню, на присадибній ділянці також побудували сарай і гараж, зробили штукатурку та облицювання кахельною плиткою добудованої кухні та ванни з туалетом, штукатурку та облицювання кахельною плиткою і оклеювання шпалерами літню кухню, сарай, баню, по периметру домоволодіння був зведений шиферний паркан з колонами із білої цегли, в звязку з чим дане будинковолодіння значно збільшилось та в них виникло право спільної сумісної власності є безпідставними, так як житлова площа в будинку не збільшилась, а збудовані веренда а-1 а-2, прибудова а-2, баня б-2, сараї бб-1, гараж В є самочинним будівництвом.

Відповідно до вимог частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частини 3 вказаної статті передбачає, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Приписами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Частиними 4 та 5 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства про регулювання права власності громадян на жилий будинок» розяснено, що особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок.

Таким чином позивачка не довела істотного поліпшення домоволодіння №32 по вул. Федорова у м. Сміла, яке б надавало її право на визнання права власності на частку в спільному майні.

Так як судом першої інстанції було ухвалено рішення за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, то рішення суду першої інстанції підлягає до скасування та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна підлягають до часткового задоволення та визнання права власності на ? частину будинок №5 по провулку Раскової в м. Сміла.

Відповідно до статті 88 ЦПК України якщо позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача стягуються судові витрати на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам. Позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено на 50%, тому її в рівних частках з відповідачів підлягає до повернення 50% понесених судових витрат (243 гривни сплачено судовий збір в першій інстанції + 267 гривень судовий збір за подачу апеляційної скарги = 510 гривень, 50% становить 255 гривень). Тому до повернення підлягає 255 гривень судових витрат, що становить по 127 гривень 50 коп. з кожного з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2016 року задоволити частково, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину будинку №5 по провулку Раскової в м. Сміла Черкаської області.

В частині визнання права власності на 1/2 частину будинку №32 по вул. Федорова у м. Сміла за ОСОБА_8 в позові відмовить.

Стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 судові витрати по справі в сумі по 127 гривень 50 коп. з кожного.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після його проголошення, але може бути оскаржене до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з часу його проголошення.

Головуючий :

Судді :