н/п 2/490/1024/2016 Справа № 490/205/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2016 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Гудковій Є.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача -ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2015 року позивачка звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 ідеальної частки квартири №18 в м.Миколаєві по вул. Комсомольська,47 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя .

Ухвалою суду від прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 про визнання вказаної квартири його особистою власністю, оскільки квартира придбана частково на його дошлюбні кошти, а частково за кредитні кошти, які він також повертав банку виключно з власних коштів та переважно вже після розірвання шлюбу.

Представник позивачки за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустріного позову заперечує за необгрунтованістю.

Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги зустрічного позову підтримала в повному обсязі, проти задоволення первісного позову заперечувала за безпідставністю та недоведеністю.

Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, з 10 червні 2005 року по 20 листопада 2007 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу від 20.11.2007 року серії 1-ФП №030105) сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2005 року, що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7626575 від 29.06.2005 року.

Відповідно до ксерокопії розписки про отримання завдатку, 20.05.2005 року ОСОБА_4 в якості завдатку за спірну квартиру передав ОСОБА_5 грошову суму в розмірі еквівалентному 5 000,00 доларів США. Зазначено, що загальна вартість договору купівлі-продажу квартири по домовленості сторін складає 40 000 доларів США.

24 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», з однієї сторони та ОСОБА_4, з другої сторони був укладений кредитний договір № NKH3GF07400082. Цільове призначення кредиту придбання квартири № 18 за адресою в м. Миколаєві, вул. Комсомольська, 47. Як слідує з змісту цього договору, позивачка надавала свою згоду на отримання цього кредиту на потреби сім'ї.

Відповідно до умов кредитного договору банк перерахував на рахунок ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 44 800,00 доларів США на наступні цілі: на придбання квартири в сумі 35 000,00 доларів США, на оплату страхових платежів в сумі 9 800,00 доларів США.

В той же день 24 червня 2005 року між ОСОБА_5, як продавцем, та ОСОБА_4, як покупцем , був укладений договір купівлі-продажу зазначеної квартири за ціною продажу квартири 130 000 грн. (інвентаризаційна оцінка квартир складала 11879 грн.). Договір купівлі-продажу посвідчений 24.06.2005 року ОСОБА_6, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, за реєстр. № 3592.

05.07.2005 року з метою забезпечення виконання умов вищезазначеного кредитного договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, за реєстровим № 3864. Предметом договору іпотеки є спірна квартира.

11.07.2005 року між Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_4 був укладений договір № 24 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредиту комерційного банку, відповідно до умов якого Фонд відшкодував частку відсотків за кредитним договором від 24.06.2005р.

Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому суд не може взяти до уваги посилання представника позивача за зустрічним позовом на попередній договір купівлі-продажу спірної квартири та визначення її ціни на рівні 40 000 доларів США, оскільки , по-перше, попередній договір повинен бути укладений в тій самій формі, що і договір купівлі-продажу нерухомого майна . По -друге, навіть зазначення в розписці ціни квартири на майбутнє не є достеменним доказом того, що сторони фактично і уклали договір купівлі-продажу квартири на цих самих умовах.

Тим більше, що в нотаріально посвідченому договорі зазначена ціна продажу квартири 130 000 грн. ( еквівалент на той час за курсом НБУ 25 743 долари США), отже суд не може прийняти вказану розписку від 20.05.20105 року за достовірний доказ як вартості спірної квартири , так і передання 5 000 доларів США ОСОБА_4 в рахунок вартості квартири.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до положень ст. 70 СК, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, в тому числі, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частинами 6, 7 цієї статті передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до п.п. 22 - 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СКУ, ч. 3 ст. 368 ЦКУ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУ можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, в тому числі грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі , суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як вбачається з матеріалів справи - Виписки про погашення кредиту за договором від 24 червня 2005 № NKH3GF07400082, у період з моменту укладення кредитного договору до моменту розірвання шлюбу листопад 2007 року ОСОБА_4 було зроблено платежів на загальну суму 1 769,53 доларів США, що і були спільними сумісними коштами подружжя.

Як вбачається з цієї виписки, станом на 19.03.2013 року умови вказаного кредитного договору виконані ОСОБА_4 в повному обсязі, в тому числі останній платіж у розмірі 29 229,85 доларів США, який останній вніс 14.03.2013 року.

Отже, під час спільного проживання сторонами фактично було оплачено приблизно 1/15 часток зазначеної квартири (25 743 доларів : 1769,53 доларів США = 14,54), що і є спільним сумісним майном подружжя .

У зв'язку із зазначеним, за умови рівності часток у майні подружжя, частка ОСОБА_3 у праві власності на спірну квартиру складає 1/29 часток .

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8,10,30,212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/29 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя ,ОСОБА_7