У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

-головуючого - судді Шепетко І.О.,

-з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 про визнання кредитором та включення до переліку вкладників, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 про визнання кредитором та включення до переліку вкладників, які мають право на отримання коштів в межах гарантованої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суми за Договором банківського вкладу № 004-06502-260215 від 26.02.2015 в розмірі еквівалентному 5000,00 доларів США.

Свої вимоги мотивував тим, що 26.02.2015 між ПАТ «Дельта банк» в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу № 004-06502-260215 за яким: сума вкладу становила 5000,00 доларів США; процентна ставка 5,5 % річних; строк залучення вкладу до 28 березня 2015 року; банк відкрив вкладнику вкладний рахунок №7427; нараховані відсотки за вкладом виплачуються щомісячно шляхом зарахування на поточний рахунок №6304.

Платіжним дорученням в іноземній валюті № 46512080 від 26 лютого 2015 року, кошти в сумі 5000 доларів США було зараховано на вкладний рахунок № 7427.

02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України за № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк». Постановою НБУ №664 від 02.10.2015 року, відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ «Дельта Банк». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №181 від 02.10.2015 року розпочата процедура ліквідації АТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

Згідно з листом вих. № 8821/2308 від 23.09.2015, ПАТ «Дельта Банк» повідомив гр. ОСОБА_2 про нікчемність Договору банківського вкладу (депозиту) № 004-06502-260215 від 26.02.2015 року, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 згідно до пункту 7 частини 3 статті 38 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з довідкою про наявність рахунків в АТ «Дельта Банк» вих. № 05-3117267 від 21.10.2015 року встановлено, що у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» дійсно відкрито рахунки: №7293 у гривні (станом на 21.10.2015 року на рахунку обліковується залишок коштів у розмірі 0,35 грн); №6304 у доларах США (станом на 21.10.2015 року доступна для користування ума коштів на вказаному рахунку відсутня); Договір банківського вкладу (депозиту) №004-06502-260215 «Найкращий», укладений 2.022015 року на суму у розмірі 5000,00 доларів МША, що припинив свою дію 28.03.2015 року.

Як встановлено з кредиторської вимоги вкладника банку від 28.10.2015 року, ОСОБА_2 звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 з вимогою про включення його до переліку вкладників, згідно з договором, які мають право на отримання коштів в межах гарантованої суми за вкладами та виплату суми вкладу у розмірі 5000,00 (пять тисяч) доларів США, а також визнати ОСОБА_2 кредитором АТ «Дельта Банк» за заборгованістю, що виникла за договором №004-06502-260215 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» у доларах США, укладеного між ним ба АТ «Дельта Банк».

З огляду на наведене, позивач просить суд визнати його кредитором та включити до переліку вкладників, які мають право на отримання коштів в межах гарантованої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суми за Договором банківського вкладу № 004-06502-260215 від 26.02.2015 в розмірі еквівалентному 5000,00 доларів США.

Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

За змістом п.п.1,3 ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Разом з тим, позивачем пред'явлені вимоги до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 "Про віднесенння Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк " до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 "Про затвердження тичасової адміністрації у ПАТ "ПАТ ОСОБА_5", відповідно до якого з 03.03.2015 року у банку запроводженно тимчасову адміністрацію. Отже з 03.03.2015 року ОСОБА_5 здійснює свою діяльність на підставі Закону України " Про систму гарантування вкладів фізичних осіб" , який є спеціальним в умовах роботи неплатеспроможних банків.

Положеннями ст.36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої ст.36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів на майно банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч.2 ст.46 цього ж Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду, припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

За приписами ч. 1 ст. 55, ч. 3 ст. 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

З метою реалізації конституційних прав кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, захисту виборчих прав, права на доступ до публічної служби тощо в Україні в системі судів загальної юрисдикції утворено адміністративні суди.

За змістом ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення терміна «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 171 та ч. 1 ст. 171-1 КАС України до юрисдикції адміністративних судів належить вирішення питання щодо законності (крім конституційності) підзаконних правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, а також законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відтак, вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, суди повинні враховувати, що КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикції: понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України; визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у ч. 1 ст. 17 КАС України; встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (ч. 2 ст. 17 КАС України); встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (ч. 3 ст. 17 КАС України).

З підстав, передбачених ч. 1 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Частиною другої цієї статті визначено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 34 цього Закону, Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно із ч. 1 ст. 54 зазначеного Закону рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 3 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Після введення у банку тимчасової адміністрації, а також під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду реалізує свої повноваження, передбачені, зокрема, статтею 38 цього Закону, й діє як суб'єкт публічного права.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Таким чином наведені норми права регламентують, що спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

У п. 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» роз'яснено, що спори, які виникають за участю Фонду у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції від 30 жовтня 2012 року, дія цього Закону не поширюється на банки. Питання неплатоспроможності та/або ліквідації банків вирішуються в порядку, визначеному законами України «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В подальшому у цей закон внесено зміни, ч. 3 ст. 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції від 19 січня 2013 року визначено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Згідно із ч. 8 ст. 36 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який набрав чинності 21 березня 2012 року, дія Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюється.

Отже, позивачем одночасно заявлені позовні вимоги, які розглядаються у порядку цивільного та адміністративного судочинства.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України при розгляді справи №6-1737цс15, відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, як суб'єкт публічних правовідносин, є спеціалізованою установою, яка виконує покладені на нього управлінські функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, зокрема, щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку, ведення реєстру учасників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та здійснення заходів з підготовки задоволення вимог кредиторів, то спори за вимогами до Фонду або до Уповноваженої особи, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, а тому провадження за даним позовом підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з п.1 ч. 1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 205, 208-210, 293, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 про визнання кредитором та включення до переліку вкладників, - закрити.

Роз'яснити позивачу його право звернутись до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п'яти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6