22-ц/775/792/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції Кузнецов Д.В. Категорія 32
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сороки Г.П.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Лопатіної М.Ю.

секретар судового засідання - Гаркуша О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі про відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

25 квітня 2016 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі (далі Фонду ССНВВПЗ) про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона перебувала у трудових відносинах з ПАТ «ММК ім. Ілліча» з 10 квітня 1998 року по 20 жовтня 2003 року на посаді дробильника 4 розряду. Під час виконання трудових обов'язків 02.05.2003 року з нею стався нещасний випадок, в результаті чого вона отримала травматичне розтрощення I-II пальців лівої стопи, рвано-забійну рану тильної поверхні лівої стопи, забій стопи. На лікарняному перебувала майже чотири місяці, після чого встановлено 15% втрати професійної працездатності.

Внаслідок трудового каліцтва їй заподіяна моральна шкода, яка полягає у психологічних стражданнях, сильних душевних хвилюваннях, проблемах зі сном, дратівливості, загальної слабкості, фізичному болі. Перебуває у пригніченому стані через неможливість повного відновлення здоров'я, порушення професійних планів внаслідок втрати працездатності. Протягом останніх 14 років їй доводиться терпіти наслідки отриманого каліцтва, що полягають у сильних больових відчуттях. Спричинене каліцтво викликає негативні емоції, порушились нормальні життєві зв'язки, доводиться докладати додаткові зусилля для організації свого життя. У зв'язку з цим у грошовому вираженні заподіяну моральну шкоду оцінює в 20 000грн. Вказану суму відшкодування моральної шкоди просила стягнути з Фонду на підставі ст.ст.21,28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент трудового каліцтва за станом на 2003 рік.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Фонду ССНВВПЗ про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Відділення ВД Фонду ССНВВПЗ України в м. Маріуполі Донецької області на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Відділення ВД Фонду ССНВВПЗ України в м. Маріуполі Донецької області на користь держави судовий збір в сумі 137,80грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам, що на її думку призвело до заниження судом розміру відшкодування моральної шкоди. Також зазначає, що визначена сума відшкодування моральної шкоди суперечить вимогам розумності та справедливості, не відповідає вимогам ст.440-1 ЦК УРСР щодо мінімальної суми розміру відшкодування моральної шкоди.

Відділення виконавчої дирекції Фонду ССНВВПЗ також, не погодившись з рішенням суду, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування та порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що суд необґрунтовано поклав обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди на Фонд, який є неналежним відповідачем, що рішення було прийнято на підставі законодавства, яке діяло на період виникнення спірних правовідносин, а суд повинен був застосувати норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01.01.2015 року. Суд не звернув уваги, що факт завдання моральної шкоди не доведено. Визначений судом розмір моральної шкоди необґрунтований.

Позивачка та її представник в судове засідання повторно на з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, подали до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу відповідача та заяву про розгляд справи у їх відсутності. Тому, керуючись положеннями ст.305 ЦПК України, колегія суддів розглянула справу у відсутності позивачки та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення представника Фонду ССНВВПЗ Морозової Ю.А., яка просила апеляційну скаргу позивача відхилити, а апеляційну скаргу Фонду задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_2 у період з 10 квітня 1998 року по 20 жовтня 2003 року працювала на підприємстві ВАТ «ММК ім. Ілліча» дробильником 4 розряду.

02.05.2003 року в цеху виробництва вогнетривів стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, в результаті якого дробильник 4 розряду ОСОБА_2 отримала травму ноги, а саме травматичне розтрощення I-II пальців лівої стопи, рвано-забійну рану тильної поверхні лівої стопи, забій стопи. Причиною нещасного випадку згідно з актом розслідування є порушення інструкції з охорони праці для дробильника і відсутність огорожі барабана живильника коксу. Особами, дії яких привели до нещасного випадку, та які допустили порушення нормативних актів з питань охорони праці - є ОСОБА_2, яка порушила правила п. 3.3.1 інструкції з охорони праці, та ОСОБА_5 змінний майстер, який не забезпечив утримання обладнання в безпечному стані. За результатами розслідування було складено акти по формі Н-5, Н-1.

Згідно довідки обласного центру МСЕК №034946 від 29.08.2003 року позивачці первинно було встановлено з 27.08.2003 року 15% втрати професійної працездатності. На строк до 29.08.2004 року.

Повторно згідно довідки Міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК №124544 від 15.09.2004 року позивачці встановлено 15% втрати професійної працездатності безстроково.

Згідно з протоколом засідання комісії з питань охорони праці ПАТ «ММК ім.Іллча» від 10 жовтня 2003 року на підприємстві були розглянуті матеріали розслідування нещасного випадку, що відбулось з працівником ОСОБА_2, яка також допустила порушення законодавства та нормативних документів з охорони праці, та прийнято рішення про зниження одноразової допомоги з травмування дробильнику ЦПО ОСОБА_2 на 0,0001%.

У зв'язку з стійкою втратою професійної працездатності Фондом ССНВВПЗ позивачці були призначені щомісячні страхові виплати. Компенсація моральної шкоди позивачці не виплачувалась, що не оспорювалось сторонами.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що пошкодженням здоров'я внаслідок травми ноги позивачці завдано моральну шкоду, яка обумовлена душевними та фізичними стражданнями з приводу ушкодження здоров'я, погіршенням життєвих умов та фізіологічних здібностей організму, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до зміни звичного образу життя. Одночасно після настання нещасного випадку позивачка продовжувала працювати на підприємстві, не була відлучена від суспільно-корисної діяльності та можливості реалізувати себе в професійній сфері.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, керуючись принципами поміркованості, розумності та справедливості, ураховуючи обставини справи, характер та обсяг моральних страждань, яких позивачка зазнала у зв'язку з отриманою травмою на виробництві й подальшим встановленням втрати професійної працездатності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що у грошовому виражені компенсація відшкодування моральної шкоди становить 5000грн. та підлягає відшкодуванню за рахунок Фонду на підставі положень ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на січень 2003 року.

З такими висновками суду першої інстанції колегія судів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Розглядаючи справу, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами у зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV(з наступними змінами в редакції, чиній на час виникнення спірних правовідносин), який набув чинності з 01 квітня 2001 року.

Згідно зі ст. 173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопда 2002 року №229-ІV), Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно з частиною 1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року (з наступними змінами) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тому доводи апелянта, що моральну шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження здоров'я, повинно відшкодовувати підприємство, яке не забезпечило небезпечні умови праці, не ґрунтується на законі.

Згідно з п/п «е» п. 1 частини 1 ст. 21, частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь-яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, з Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені.

Разом з тим, за змістом ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Проте згідно зі ст. 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховий випадок з позивачкою стався 29.08.2003 року, коли МСЕК їй вперше встановлена втрата професійної працездатності за травмою, отриманою 02.05.2003 року, тобто до внесення вищезазначених змін до Закону від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV.

На час виникнення між сторонами правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, а саме на 29.08.2003 року, положення п/п «е» п.1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» діяли.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

На час виникнення спірних правовідносин існував спеціальний закон, що регулював питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок нещасного випадку на виробництві, а тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що моральна шкода позивачу повинна відшкодовуватися роботодавцем, який не забезпечив належні умови праці, на підставі КЗпП України та Цивільного кодексу України, не ґрунтуються на законі.

Норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачали відшкодування моральної шкоди застрахованим особам як страхову виплату, тому покладання на відповідача обов'язку по сплаті такої страхової виплати не є цивільною відповідальністю зазначеного органу.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивачки в 2003 році, тобто під час дії ч. 3 ст. 34 Закону, дійшов обгрунтованого висновку про покладення на відділення виконавчої дирекції Фонду ССНВВП3 України в м. Маріуполі Донецької області обов'язку її відшкодувати на підставі вищевказаної норми закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що факт завдання позивачу моральної шкоди недоведений, оскільки відсутній висновок МСЕК про встановлення такого факту, не ґрунтуються на законі.

Згідно з п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, на який посилається відповідач, на МСЕК дійсно було покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 р.у справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

Стаття 237-1 КЗпП України не передбачено надання таких висновків медичних органів як умови відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачці моральної шкоди, є акти про нещасний випадок, рішення МСЕК про встановлення позивачці стійкої втрати працездатності, виписки з історії хвороби та медичної амбулаторної картки.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про заподіяння позивачці моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням її здоров'я на виробництві та наявності у позивачки права на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Слід зазначити, що Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не встановлено критерії визначення моральної шкоди в грошовому еквіваленті.

Частиною третьою статті 34 зазначеного Закону визначався розмір моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, які не спричинили втрати потерпілим професійної працездатності. При цьому сума страхової виплати не могла перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати.

Виходячи з положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання.

Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнала позивачка в зв'язку з нещасним випадком на виробництві та ушкодженням здоров'я, ступінь втрати нею працездатності, навів відповідне обгрунтвання та, враховуючи вимоги розумності і справедливості, визначив розмір відшкодування в сумі 5 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що розмір компенсації моральної шкоди у грошовому виражені, визначений судом першої інстанції з урахуванням конкретних обставин, характеру отримання виробничої травми, розміру відсоткової втрати працездатності, характеру та обсягу душевни страждань, є розумним, виваженим та справедливим.

Доводи апеляційної скарги позивача про малу та неправильно визначену суму відшкодування моральної шкоди та доводи апеляційної скарги відповідача про необгрунтування розміру відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції неправильно не застосував положення ст. 440-1 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, щодо мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки положеннями даної норми права регламентовано відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянину діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, та відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Відповідно до ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Тому у даному випадку положення ст.440-1 ЦК УРСР не можуть бути застосовані, оскільки на спірні правовідносини поширюється дія спеціального закону і відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат, сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процессуального права та участі в судовому засіданні представника позивача без належно оформленої довіреності, є безпідставними та не впливають на правильність ухваленого судом рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційних скарг не вбачається, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без зміни, а апеляційні скарги позивачки та відповідача підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Лопатіна М.Ю.

Гаврилова Г.Л.