Справа №489/4401/16-ц 31.10.2016 31.10.2016 31.10.2016
Справа №489/4401/16-ц Головуючий у першій інстанції Кирильчук О.І.
Провадження №22-ц/784/2346/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

31 жовтня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 вересня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 пред'явив вищевказаний позов до ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 01 листопада 2003 року позивач перебував з відповідачем ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04 квітня 2011 року.

Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 червня 2012 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 1/2 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно і до досягнення дітьми повноліття.

За рішенням цього ж суду від 12 липня 2016 року змінено розмір стягуваних з позивача аліментів на утримання двох дітей до 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно і до досягнення повноліття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а потім на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття.

Оскільки на час звернення позивача до суду діти проживають разом з ним та перебувають на його утриманні, а ОСОБА_4 з лютого 2016 року проживає за іншою адресою та жодних коштів на забезпечення потреб дітей не надає, а отримані за судовим рішенням аліменти використовує не за цільовим призначенням, позивач вважав, що фактично змінилися обставини, які впливали на призначення аліментів та просив ухвалити рішення, яким припинити стягнення з нього аліментів на утримання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала та зазначала, що позивач аліменти сплачує не регулярно, а ті що виплачує - вона витрачає виключно на потреби дітей.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 вересня 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що для їх задоволення відсутні передбачені законом підстави. Крім того, районний суд вважав, що ст.273 Сімейного кодексу України, на яку посилається позивач, не передбачено звільнення чи припинення стягнення аліментів саме з батьків.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення районного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що з 01 листопада 2003 року позивач ОСОБА_3 перебував з відповідачем ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04 квітня 2011 року, що набрало законної сили 15 квітня 2011 року (а.с.7).

Сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5,6).

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 червня 2012 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання двох дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 1/2 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно і до досягнення дітьми повноліття (а.с.8).

Наступним рішенням цього ж суду від 12 липня 2016 року змінено розмір стягуваних з позивача аліментів на утримання дітей до 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно і до досягнення повноліття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а потім на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття (а.с.9,10).

На сьогодні діти проживають разом з батьком, знаходяться на його утриманні. Дані обставини визнані сторонами (протилежного судом не встановлено).

Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_4, позивач посилався на те, що малолітні діти проживають разом з ним та окремо від матері, а тому вважав, що змінилася обставини, що впливали на призначення аліментів.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції ООН про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

В силу ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (ч.3 ст.181 СК України).

Правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов'язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Отже, з аналізу наведених норм закону вбачається, що необхідною передумовою виникнення права батьків на отримання аліментів на утримання дитини є її проживання з цим із батьків.

З пояснень сторін в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що з лютого 2016 року діти проживають разом з батьком та окремо від матері та з цього часу саме батько утримує дітей. Будь - яких доказів на підтвердження того, що відповідач приймає участь в утриманні дітей, матеріали справи не містять.

За таких обставин, на думку колегії суддів, відпали обставини, які були підставою для стягнення за рішенням суду від 19 червня 2012 року аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання дітей та наступної зміни розміру стягнутих аліментів за рішенням суду від 12 липня 2016 року.

Згідно з ч.2 ст.188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

За правилами ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Районний суд не звернув належної уваги на наведені обставини справи та вимоги закону, не врахував зміну обставин, які впливають на право ОСОБА_4 отримувати аліменти на утримання малолітніх дітей, а тому помилково відмовив у позові.

З врахуванням викладеного та на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, шляхом звільнення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця селища Доманівка, Миколаївської області, від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 липня 2016 року.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що висновок про звільнення позивача від сплати аліментів на користь відповідача на утримання дітей не суперечать вимогам сімейного права і відповідає інтересам дітей.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів - задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця селища Доманівка, Миколаївської області, від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 липня 2016 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина