Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у сумі 1 028 508 грн 85 коп., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором від 25 грудня 2007 року не виконує, внаслідок чого утворилася вказана заборгованість. ОСОБА_5 повинен нести солідарну відповідальність із позичальником на підставі договору поруки від 25 грудня 2007 року.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою на підставі ч. 1 ст. 550 ЦК України у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності згідно з додатковою угодою до кредитного договору, укладеною без її згоди.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 березня 2016 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у сумі 962 611 грн та 3 419 грн 82 коп. судових витрат; у решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено: визнано поруку, встановлену договором від 25 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 та ОСОБА_5, припиненою.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 25 грудня 2007 року в сумі 1 028 508 грн 85 коп., судові витрати зі сплати судового збору по 1 827 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову банку в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя та задовольняючи зустрічний позов і визнаючи поруку ОСОБА_5 припиненою, суд першої інстанції виходив із того, що з поручителем не було погоджено зміну умов п. 3.6 кредитного договору від 25 грудня 2007 року, внесену додатковою угодою № 1 до кредитного договору, укладеною 06 серпня 2008 року, тому зобов'язання, що виникли з договору поруки від 25 грудня 2007 року, є припиненими. Таким чином, суд вважав, що додатковою угодою від 06 серпня 2007 року № 1 змінено умови п. 3.6 кредитного договору без згоди поручителя.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя ( ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судом установлено, що 25 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 8/KVN3-12-07, відповідно до якого банк надав останньому грошові кошти в розмірі 36 тис. доларів США, зі сплатою 8 % річних, терміном до 25 грудня 2022 року, за умови внесення щомісячних платежів у строк до 10 числа кожного місяця.

Згідно з п. 3.6 кредитного договору при звільненні позичальника з філіалу ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» позичальник зобов'язується повністю погасити заборгованість за кредитом і нарахованими процентами на дату погашення. У випадку, якщо позичальник на момент звільнення не погашає заборгованість за кредитом та процентами, банк із наступного після звільнення дня встановлює процентну ставку за користування кредитними ресурсами в розмірі діючої процентної ставки на дату звільнення, а позичальник зобов'язується надати на забезпечення виконання зобов'язань за кредитом тверду заставу.

Для забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором, 25 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 8/KVNZ3-12-07, відповідно до якого остання передала в іпотеку нерухоме майно.

Також для забезпечення вказаних зобов'язань позичальника 25 грудня 2007 року укладено договір поруки № 8/KVNР3-12-07, відповідно до умов якого ОСОБА_5 (поручитель) зобов'язалася перед банком відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за вказаним кредитним договором.

Пунктом 2.2 договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, у т.ч. по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки по основному боргу та процентам, а також по відшкодуванню всіх збитків.

Пунктом 4.4 договору поруки передбачено, що внесення змін і доповнень у кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження поручителя.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 08 серпня 2008 року викладено в новій редакції п. 2.1 кредитного договору, а саме: «Банк надає позичальнику кредит у розмірі 47 910,52 доларів США зі сплатою за відсотковою ставкою 8,00 (вісім) відсотків річних», та п. 3.6: «При звільненні позичальника з філії ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» позичальник зобов'язується повністю погасити заборгованість по кредиту та процентам на дату погашення. У випадку, якщо позичальник на момент звільнення не погашає заборгованість по кредиту і процентам, банк з наступного після звільнення дня встановлює процентну ставку за користування кредитними ресурсами в розмірі 17,00% річних, а позичальник зобов'язується надати в забезпечення виконання зобов'язань по кредиту тверду заставу».

08 серпня 2008 року між банком, позичальником та поручителем укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 25 грудня 2007 року № 8/KVNР3-12-07, відповідно до якої п. 1.1 договору поруки викладено в новій редакції, та згідно з яким поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором у розмірі 47 910,52 доларів США.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову й ухвалюючи нове рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором і відмову в задоволенні зустрічних вимог про визнання поруки припиненою, апеляційний суд правильно виходив із того, що додатковою угодою від 06 серпня 2007 року до кредитного договору внесено зміни щодо розміру кредитних ресурсів (до суми 47 910,52 доларів США) та в частині розміру процентної ставки за користування кредитними ресурсами за умови звільнення позичальника з філії ВАТ «Фінанси та Кредит» - до 17 % річних. За кредитним договором, який забезпечувався порукою ОСОБА_5, передбачено умову щодо зміни процентної ставки у разі звільнення боржника до розміру діючої процентної ставки на дату звільнення (п. 3.6 кредитного договору). Крім того, пунктом 2.2 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, в т.ч. по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів.

Апеляційний суд правильно вважав, що оскільки зазначене положення договору щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя в частині розміру процентної ставки, яка збільшується за певних умов, погоджено поручителем при укладенні кредитного договору та договору поруки, тому визначення процентної ставки додатковими угодами до кредитного договору, а саме: від 06 серпня 2008 року № 1 - до 17 %; від 29 березня 2010 року № 2 - до 13,5 % (за умови припинення позичальником трудових відносин з банком) не можна вважати збільшенням обсягу відповідальності поручителя, що за своїми правовими наслідками тягне припинення поруки згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України.

У зв'язку з цим правильним є висновок апеляційного суду про те, що встановлення додатковими угодами до кредитного договору збільшених відсотків при умові звільнення позичальника з банку не припиняє поруки, оскільки не збільшує розміру відповідальності самого поручителя, тому що умовами договору поруки передбачено можливість зміни розміру процентів (п. 2.2 договору поруки).

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що положення п. 4.4 договору поруки щодо заборони без погодження з поручителем внесення змін та доповнень у кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, стосуються інших, відмінних від підвищення процентної ставки, обставин.

Разом із тим суд надав належну оцінку тій обставині, що заявлена банком до стягнення сума заборгованості обчислена, виходячи із процентної ставки 8 % річних.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи про помилкове тлумачення апеляційним судом положень п. 2.2 договору поруки таким чином, що встановлення півищених процентів за користування кредитом можливе без згоди поручителя, висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скаргапідлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак