АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Бреславського О. Г., Чупікової В. В.,

секретар Окармус О. М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору, договору застави та додаткової угоди недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 березня 2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовними вимогами, які у подальшому були збільшені, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору, договору застави та додаткової угоди недійсними.

Зазначав, що 27 лютого 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CVHMAE00000978, на виконання якого, йому було видано готівкою, грошові кошти в сумі 39992,59 євро із сплатою відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 9 процентів річних та остаточним погашенням коштів до 23 лютого 2012 року.

Кредит отримувався для придбання автомобіля.

На забезпечення кредитного договору між ним та банком 27 лютого 2007 року укладено договір застави рухомого майна, а саме - вантажного автомобіля MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, який належить йому на праві власності.

27 березня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору

Посилаючись на те що ПАТ КБ «ПриватБанк» видав кредит в іноземній валюті (євро), не маючи індивідуальної банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, на несправедливість умов договору, ненадання банком перед укладенням договору необхідної інформації, порушення його прав як споживача, просив визнати недійсними указані кредитний договір, договір застави рухомого майна, додаткову угоду, зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути йому суму в розмірі 48292 грн 984 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 27 лютого 2007 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № CVHMAE00000978, на виконання якого, йому було видано готівкою грошові кошти в сумі 39992,59 євро із сплатою відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 9 процентів річних та остаточним погашенням коштів до 23 лютого 2012 року.

Кредит отримувався для придбання автомобіля.

На забезпечення кредитного договору між ним та банком 27 лютого 2007 року укладено договір застави рухомого майна, а саме - вантажного автомобіля MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, який належить йому на праві власності.

27 березня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою уточнили розмір заборгованості, строк дії договору та визначили інші умови (а.с.55-56).

Факт отримання кредитних коштів визнається позивачем й підтверджується заявкою на видачу готівки (а. с. 29).

Відхиляючи доводи позивача про незаконність видачі кредиту в іноземній валюті внаслідок відсутності у банку індивідуальної банківської ліцензії, суд першої інстанції підставно вважав, що відповідно до законодавства та умов договору банк мав право на видачу кредиту в іноземній валюті.

Такий висновок є правильним.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

У справі встановлено, що на час укладення оспорюваних угод банк мав генеральну ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, що апелянтом не спростовано.

Доводи апелянта про незаконність видачі кредиту в іноземній валюті унаслідок відсутності індивідуальної банківської ліцензії є необгрунтованими, оскільки за законом такої ліцензії не вимагається.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 27 лютого 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Тому доводи про несправедливість умов кредитного договору внаслідок того, що його предметом є іноземна валюта є безпідставними.

Щодо укладеної між сторонами додаткової угоди від 27 березня 2012 року, то нею лише уточнювалися умови основного договору без наявності умов про видачу нового кредиту в іноземній валюті.

Апелянт посилається на порушення його прав як споживача на отримання до укладення кредитного договору інформації, передбаченої пп. 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила).

Згідно указаних пунктів Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо) (п. 3.1);

кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом (п. 3.2).

Апелянт також посилається на несправедливість умов договору.

Зокрема, апелянт посилається на те, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Такі доводи є необґрунтованими.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у договорі споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування, в т.ч. щодо розміру та порядку сплати щомісячних платежів.

Апелянт посилається на ненадання банком графіку погашення кредиту.

Проте розмір та порядок сплати чергових платежів детально розписано у тексті самого кредитного договору (п. 7.1), що не потребувало складання окремого документу.

Натомість додаткова угода від 27 березня 2012 року містить додаток - графік погашення кредиту, наявність якого відповідачем не спростовується.

Як встановлено у справі підписанню сторонами договору передувала процедура погодження його умов, вивченню банком даних про платоспроможність позичальника.

Зміст кредитного договору норм Правил.

Передбаченим ч. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, укладав додаткову угоду, погоджував нові умови погашення кредиту та відсотків, що також свідчить про його згоду та обізнаність з умовами договору.

Отже, у справі встановлено, що позичальник був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Відповідно суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту та договору іпотеки, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Наведене свідчить, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О.Г. Бреславський

В. В. Чупікова