УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного комерційного банку «ПриватБанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» (далі - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»), ОСОБА_3, у якому просило стягнути з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість в розмірі 11 681 грн 99 коп. за кредитним договором від 22 листопада 2007 року; стягнути з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» та ОСОБА_3 солідарно на користь банку 10 тис. грн; стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до укладеного кредитного договору ОСОБА_3 22 листопада 2007 року отримала кредит в розмірі 11 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості повинно здійснюватись щомісяця в період сплати. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед банком, яка станом на 31 грудня 2013 року становить 36 191 грн 69 коп.

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», у якому просила визнати недійсним договір поруки, укладений між банком та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» у забезпечення виконання її зобов'язань за кредитним договором від 22 листопада 2007 року.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона вперше дізналась про укладення зазначеного договору поруки в її інтересах через три роки після його укладення, під час розгляду іншої судової справи. Вважає, що зазначений договір було укладено вже після розірвання кредитного договору та спливу виконання основного зобов'язання.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 11 681 грн 99 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати в розмірі 243 грн 60 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 тис. грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по 121 грн 80 коп. з кожного. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з яким фактично погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається виконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами установлено, що відповідно до договору від 22 листопада 2007 року ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 11 тис. грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З матеріалів справи вбачається, що зазначений договір складається з заяви позичальника, умов та правил банківських послуг. Відповідно до умов погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» було укладено договір поруки від 1 вересня 2010 року, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед банком за виконання ОСОБА_3 всіх своїх зобов'язань за кредитним договором, розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою в 10 тис. грн.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, за положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та в ст. 203 цього Кодексу (підстава заявленого позову). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав договір поруки у забезпечення боргового зобов'язання боржника за кредитним договором, підписав його, що не оспорює.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Так, суди відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки виходили із недоведеності позовних вимог.

Судові рішення в зазначеній частині ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування у цій частині немає.

Також судами установлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до судового наказу, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова 15 березня 2010 року, з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 16 018 грн 37 коп.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань виникла заборгованість, яка за розрахунком банку, станом на 30 грудня 2013 року становить 36 191 грн 69 коп. Заборгованість складається із: заборгованості за кредитом - 10 503 грн 18 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 22 903 грн 30 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом - 2 785 грн 21 коп.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16.

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не перевірили строк дії кредитної картки відповідача та не з'ясували, чи зверталась вона із заявою про видачу нової картки, що давало б право банку нараховувати проценти за користування кредитними коштами у розмірі передбаченому договором.

Також суди належним чином не перевірили, чи не скористався банк правом на дострокове повернення кредиту внаслідок виданого судового наказу від 15 березня 2010 року, за який саме період було стягнуто заборгованість вказаним судовим наказам, не визначилися з тим, чи не відбудеться подвійне стягнення, враховуючи, що банком надано розрахунок за період з 11 грудня 2007 року по 31 грудня 2013 року, що є неприпустимим.

При цьому поза увагою судів залишилось наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. З огляду на це суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-1737 цс 15 від 18 листопада 2015 року, № 6-77 цс 16 від 6 квітня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України та роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за чч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Суди не врахували, що в одне провадження були об'єднані вимоги юридичної особи - ПАТ КБ «ПриватБанк» - до іншої юридичної особи - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», які виникли з укладеного між ними договору поруки та підлягають розгляду в порядку господарського судочинства (ст. 12 ГПК України), та позов юридичної особи до фізичної особи, які можуть бути самостійним і окремим предметом позову.

При ухваленні рішення суди попередніх інстанцій повно та всебічно не з'ясували всіх обставин справи та передчасно зробили висновок про часткове задоволення позову, чим допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді судам необхідно перевірити правильність наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості та з урахуванням встановлених обставин вирішити спір по суті.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2014 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
О.В. Попович