Справа № 226/1611/16-ц
Провадження № 2/226/706/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

17.10.2016 року Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

при секретарі Григор О.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача за договором адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні свого приватного права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні свого приватного права власності на квартиру, в якому фактично просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою для подальшого зняття його з квартирного обліку. При цьому обґрунтовує свої вимоги наступним.

Квартира № 16 в будинку № 22 в мікрорайоні Молодіжному міста Мирнограду Донецької області належить їй на праві приватної власності. Вона зареєстрована у квартирі з 24.06.1992 року, разом з нею там зареєстрований її колишній чоловік відповідач ОСОБА_2, шлюб з яким був розірваний 13.02.2016 року. Після приватизації квартири на неї особисто, в тому числі й після розірвання шлюбу, всі комунальні послуги та інші обовязкові платежі по вказаній квартирі сплачує лише вона. Відповідач, який періодично проживає там, ніяких фінансових витрат з утримання квартири не несе. Вона має намір продати квартиру, але ОСОБА_2 перешкоджає їй в цьому шляхом погроз на її адресу та залякування ймовірних покупців. З огляду на це з метою реалізації свого права власності просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала вимоги в повному обсязі та пояснила, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вони обидва утримували квартиру, виконували ремонтні роботи в ній та сплачували всі обовязкові платежі. Після розлучення у лютому 2016 року всі витрати з квартири несе вона особисто. Коли відповідач перебуває на заробітках, вона живе вдома, а коли повертається вимушена переїжджати до своєї матері. Так, з вересня 2016 року у звязку з поверненням ОСОБА_2 із заробітків вона змушена жити у матері, оскільки відповідач веде спосіб життя, що не влаштовує її вживає спиртні напої, приводить друзів. В той самий час перешкод у користуванні квартирою він для неї не чинить, не виганяє її, але своєю поведінкою роздратовує. В грудні 2015 року він побив її, але з почуття жалю вона не наполягала на притягненні його до кримінальної відповідальності, не зверталася для проведення судово-медичного дослідження. Вона казала йому, що хоче продати квартиру, готова була придбати йому однокімнатне житло, але ОСОБА_2 не згоден з цим. На сьогодні вона вже не хоче пропонувати йому такий варіант та бажає визнання його таким, що втратив право користування квартирою.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та пояснив, що за квартиру колишній дружині сплачує чесно, останній раз передавав гроші у вересні 2016 року, але без розписок та інших підтверджень. В квартирі він мешкає 10 років, під час спільного життя з позивачем сплатив всі борги з комунальних послуг, що утворилися раніше, постійно опікувався та опікується утриманням квартири в належному стані. При цьому він свого часу купив для матері позивача однокімнатну квартиру, щоб жити своєю родиною окремо та комфортно. В лютому 2016 року вони з позивачем розірвали шлюб, він продовжує проживати в квартирі, бо це його житло. Про намір ОСОБА_1 продати квартиру, як само й про її пропозицію купити йому окреме житло, він нічого не знає, оскільки вона не піднімала це питання між ними. В разі наявності такої пропозиції він був би згоден отримати меншу квартиру та виписатися з цієї. Доводи колишньої дружини про те, що він веде антисоціальний спосіб життя, що побив її у грудні 2015 року не відповідають дійсності, він вживає спиртні напої у свята, друзів до квартири не приводить, тільки брата, позивача не бив та до поліції його ніхто не викликав. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 також просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки законних підстав для його задоволення немає, відповідач має встановлене законом право жити в квартирі та не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою, бо це порушить його права.

Як встановлено судомАДРЕСА_1 в будинку № 22 мікрорайону Молодіжний міста Мирнограду Донецької області належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності (свідоцтво № 3/61-1463 про право власності на житло, видане 28.05.2015 року КП «СЄЗ» м. Димитрова на підставі розпорядження органу приватизації № 2/63-1464 від 26.05.2015 року (а.с. 5, 16). Право власності позивача підтверджене й витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 39863884 від 30.06.2015 року (а.с. 6), технічним паспортом на квартиру від 22.01.2015 року (а.с. 7-8).

Згідно довідки ПП «Гарант-Сервіс» № 0562 від 17.02.2015 року, в квартирі № 16 в будинку № 22 мікрорайону Молодіжний міста Мирнограду Донецької області зареєстровані ОСОБА_1 дружина та ОСОБА_2 чоловік. Ті ж самі відомості підтверджені довідкою відділу ведення Реєстру територіальної громади м. Мирнограду № 2349 від 23.09.2016 року.

Шлюб між сторонами розірваний 13.02.2016 року відділом реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції, актовий запис № 7 (а.с. 4).

Дослідивши докази у справі окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Гарантування кожному права на житло та недопустимість примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду передбачені положеннями статті 47 Конституції України. Ця норма корелюється і з змістом ч. 4 ст. 9 Житлового Кодексу України, яка встановлює, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 405 ЦК України встановлене право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Питання щодо відсутності ОСОБА_2 за місцем проживання понад один рік позивачем ОСОБА_1 не ставиться.

В той самий час, за твердженнями позивача, які підтверджені матеріалами справи, відповідач вже не є її чоловіком, шлюб між ними розірваний. Таким чином, в розумінні ст. 64 ЖК України ОСОБА_2 з моменту розірвання шлюбу 13.02.2016 року не може вважатися членом сім'ї ОСОБА_4

Разом з тим, у відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Отже, право відповідача користуватися квартирою встановлене Законом та він може бути виселений з житла без надання йому іншого жилого приміщення лише за умов, визначених ст. 116 ЖК України, систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття,що роблять неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

З матеріалів справи вбачається, що 23.12.2015 року до Димитровського відділення поліції Красноармійського відділу поліції ГУНП в Донецькій області надійшло повідомлення м/с ШМД Мітяєвої про надання медичної допомоги ОСОБА_1 у звязку із забоєм грудної клітини. Перевіркою була встановлена наявність сварки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.12.2015 року, внаслідок якої ОСОБА_2 вдарив свою дружину, однак ОСОБА_1 не бажала притягувати чоловіка до кримінальної відповідальності та категорично відмовилася від проходження СМО, про що зазначено у висновку № 513/п, затвердженому начальником Димитровського відділення поліції Красноармійського відділу поліції ГУНП в Донецькій області 24.12.2015 року (а.с. 24). Таким чином, доводи позивача щодо факту її побиття саме ОСОБА_2 не підтверджені жодними доказами.

Суд не може взяти до уваги посилання позивача на те, що відповідач веде антисоціальний спосіб життя, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що він систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, ОСОБА_1 не надано.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Судом не встановлено жодних порушень права власності позивача ОСОБА_1, оскільки вона не позбавлена ані права володіння, ані права користування, ані права розпорядження квартирою № 16 в будинку № 22 мікрорайону Молодіжний міста Мирнограду Донецької області.

З огляду на викладене суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

На підставі викладеного, ст. 47 Конституції України, керуючись ст.ст. 57, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні свого приватного права власності на квартиру відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений і підписаний в нарадчій кімнаті 18.10.2016 року.

Суддя: В.С. Салькова