Провадження № 2/752/59/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.10.2016 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Овдій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання кредитного договору удаваним правочином, застосування наслідків удаваного правочину, визнання п.4.5 Кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 570037,05 доларів США по тілу кредиту та відсоткам, а також 295512656,59 гривень пені та 3% річних від суми боргу, а також судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.02.2008 р.. між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 77.2/СК-028.08.2, відповідно до умов якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі врозмірі 470000 доларів США, строком по 20.02.2013 р. включно, зі сплатою 14,5 % річних.

В подальшому, 08.10.2008 р. відсоткову ставку було змінено на 17% річних.

Позивач посилається на те, Банк виконав належним чином свої зобов»язання за Кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки та виписками з рахунків, однак відповідач у визначений в Кредитному договорі строк не виконала свої зобов»язання щодо повернення суми кредиту та нарахованих відсотків, в зв»язку з чим виникла заборгованість в розмірі 570037,05 доларів США по тілу кредиту та відсоткам, а також 295512656,59 гривень пені та 3% річних від суми боргу, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

В свою чергу ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, відповідно до якого з врахуванням заяв про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог просила суд визнати Кредитний договір № 77.2/СК-028.08.2 від 20.02.2008 р. удаваним правочином, застосувати наслідки удаваного правочину та визнати кредитний договір, укладений між сторонами таким, що укладений в національній валюті України - гривні, а саме, що кредит був наданий в сумі 2234806,8 гривень на умовах, визначених в договорі, застосувати наслідки удаваного правочину та здійснити перерахунок в українську гривню платежів, сплачених позивачем в доларах США за комерційним курсом, який діяв в день погашення заборгованості та затвердити в якості додатку № 1 до кредитного договору новий графік платежів, складений із розрахунку того, що кредит був наданий в українській гривні на суму 2234806,8 в порядку, визначеному договором, включаючи сплачені позивачкою платежі, визнати п.4.5 Кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що Кредитний договір, укладений між сторонами є удаваним, так як його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, асаме видача кредиту була здійснена в національній валюті України-гривні, а не в іноземній валюті, як зазначено в Договорі. Крім того, Банк не мав індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, позичальнику не був відкритий поточний рахунок з якого можна отримати переказ у валюті, що підтверджує удаваність правочину.

Позивач посилається на те, що укладення удаваного кредитного договору порушує її права, оскільки значне підвищення курсу долара США до української гривні змушує сплачувати значно більшу суму тіла кредиту в гривні, ніж фактично отримана сума кредиту та більшу суму процентів.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що п.4.5 Кредитного договору щодо сплати пені в розмірі 1,6% за кожен день прострочення виконання зобов»язань, що складає 584% річних порушує права позивача, як споживача банківських послуг, і суперечить вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить положення щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов»язань за договором, в зв»язку з чим даний пункт договору позивач просить визнати недійсним.

Позов ПАТ «Родовід Банк» та позов ОСОБА_1 були об»єднані судом в одне провадження.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлений позов та обґрунтування позову в повному обсязі, просила його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що Позичальник належним чином не виконала свої зобов»язання за Кредитним договором, внаслідок чого у неї виникла заборгованість. У задоволенні позову ОСОБА_1 представник позивача просила відмовити, оскільки при укладені договору сторони погодили його умови, ознайомились з ним і підписавши, надали свою згоду на виконання викладених в ньому умов. Кредит був виданий в іноземній валюті, що підтверджується заявою про видачу готівки, що і є валютою зобов»язання, а тому посилання відповідача на удаваність правочину, на думку представника позивача, є безпідставним. Крім того, представник позивача заявила про застосування наслідків пропуску ОСОБА_1 строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Представник відповідача ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення позову Банку, зазначаючи, що фактично договір був укладений в національній валюті, а сума заборгованості, визначена відповідачем, не відповідає дійсній сумі заборгованості, що підтверджується висновком експерта. Оскільки Банк не надав експерту письмові докази, експерт був позбавлений можливості визначити дійсну суму заборгованості.

Також представник відповідача просила задовольнити позов ОСОБА_1 з підстав, зазначених в позовній заяві.

Вислухавши представників сторін, дослідчивши матеріали справи, суд вважає, що позов ПАТ «Родовід Банк» та позов ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.02.2008 р.. між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитнимй договір № 77.2/СК-028.08.2, відповідно до умов якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі врозмірі 470000 доларів США, строком по 20.02.2013 р. включно, зі сплатою 14,5 % річних.

Відповідно до п.п.2.1, 4.1 Кредитного договору Банк зобов»язався надати Позичальнику кредити на загальну суму, що не перевищує розмірів кредитної лінії, зазначеної в п. 1.1 цього Договору, згідно з письмовими заявками Позичальника, а Позичальник, в свою чергу, зобов»язалась погашати кредити рівними частинами в сумі 18800 доларів США щомісячно, в строк до 10 числа кожного місяця, починаючи з лютого місяця 2011 року, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку.

Крім того, Позичальник зобов»язалась сплачувати Банку нараховані проценти за користування кредитами до 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місця наступного за звітним, а також 20 лютого 2013 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахуку. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок (п.4.2 Кредитного договору).

Сторонами був погоджений порядок черговості погашення заборгованості за Кредитним договором, відповідно до якого заборгованість погашається в наступній черговості: погашення простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом, погашення простроченої заборгованості за кредитами, погашення заборгованості за пенею, яка визначається відповідно до п. 4.5 Договору, погашення строкової заборгованості по нарахованим процентам, погашення строкової заборгованості по кредиту.

Згідно з п. 4.5 Кредитного договору за порушення строків (термінів) повернення кредитів та/або сплати процентів за користування кредитами, сплачувати Банку пеню за кожний день прострочки у розмірі 1,6% від простроченої заборгованості.

В подальшому, 08.10.2008 р. на підставі Договору про внесення змін до Кредитного договору № 77.2/СК-028.08.2 розмір процентної ставки було змінено на 17% річних.

Судом встановлено, що ВАТ «Родовід Банк» (правонаступником яого є ПАТ «Родовід Банк») виконав свої зобов»язання за Кредитним договором, надавши Позичальнику кредитні кошти для споживчих цілей на підставі її заявок в розмірі 442536 доларів США, що підтверджується випискою по рахунку позичальника та заявами про видачу готівки, і зазначені обставини не спростовані в ході судового розгляду.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовується положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст.і 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 2 статті 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 належним чином не виконала свої зобов»язання щодо погашення заборгованості за Кредитним договором відповідно до погоджених умов, внаслідок чого у неї виникла заборгованість.

Звертаючись до суду, позивач зазначає, що станом на 27.02.2015 року розмір заборгованості відповідача становить 570037,05 доларів США та 295512656,59 гривень, з яких:

-сума простроченої заборгованості по тілу кредиту - 432471,83 доларів США;

-сума простроченої заборгованості за процентами по кредиту - 137565,22 доларів США;

-пеня 294003387,22 гривень;

-3% річних від суми заборгованості - 1509269,37 гривень.

Однак, зазначені обставини щодо розміру заборгованості були спростовані в ході судового розгляду.

Відповідно до висновку експерта Центру судових експертиз «Альтернатива» ОСОБА_3 від 09.01.2015 р., наданого представником відповідача, за результатами дослідження встановлено, що дані таблиці додатку № 1 до кредитного договору мають ряд арифметичних помилок та не відповідають умовам самого кредитного договору №77.2/СК-028.08.2, а саме: значна кількість сум процентів, що вказані в таблиці, розраховані за процентною ставкою, що не відповідає розміру ставки визначеною п.1.3 кредитного договору; згідно таблиці додатку № 1 до кредитного договору погашення основної суми боргу визначено, починаючи з лютого 2011 року, а згідно детального розпису сукупної вартості кредиту погашення основної суми боргу має відбуватися щомісяця. Суми в таблиці додатку № 1 до кредитного договору розраховані, виходячи з умови надання кредитних коштів в сумі 470000 доларів США, тоді як за умовами кредитного договору рорахунок процентів за кредитами здійснюється на фактичну суму заборгованості за кредитами, починаючи з дня його надання позичальнику.

Зазначені висновки узгоджуються з матеріалами цивільної справи, а саме виписками по особовому рахунку позичальника, з яких вбачається, що відповідно до кредитних заявок Позичальника відповідачу був наданий кредит в сумі 442536 доларів США, який видавався частинами.

Крім того, з наданих суду виписок по особовим рахункам позичальника вбачається, що Банком був порушений порядок черговості зарахування платежів в рахунок погашення заборгованості, передбачений п.4.3 Кредитного договору та зарахування внесених Позичальником коштів відповідно до встановленого Графіка.

Як зазначалось судом вище, відповідно до умов Кредитного договору Позичальник зобов»язана була погашати суму заборгованості по тілу кредиту, починаючи з лютого 2011 року, однак, Банк в період з 20.02.2008 р. по 11.11.2009 р. зараховував внесені платежі в рахунок погашення тіла кредиту, замість зарахування їх в рахунок погашення відсотків відповідно до Графіка, внаслідок чого виникла заборгованість, на розмір якої в подальшому нараховувалась пеня та 3 % річних.

Зазначені обставини не були спростовані представником позивача в ході судового розгляду.

Оскільки суд самостійно не може визначити розмір заборгованості Позичальника за Кредитним договором, так як для цього необхідні спеціальні знання, за клопотанням представника відповідача судом у даній справі була призначена судово-економічна експертиза.

В зв»язку з тим, що Банком для проведення експертизи не були надані необхідні для її проведення документи, які запитувались експертом, проведення експертизи стало не можливим.

В ході судового розгляду суд роз»яснив позивачу його права і обов»язки, передбачені ст.ст.10, 60 ЦПК України щодо обов»язку сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Представник позивача вважала за можливе завершити розгляд справи на підставі наданих доказів, про що зазначила в судовому засіданні, і вважала, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для ухвалення судового рішення.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що матеріали справи містять докази, які спростовують наданий позивачем суду розрахунок заборгованості, однак суд позбавлений самостійно можливості визначити її розмір, а сторона позивача уникала від призначеної судом експертизи, шляхом ненадання запитуваних експертом документів для визначення дійсної суми боргу, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову ПАТ «Родовід Банк» про стягнення з ОСОБА_1 визначеної позивачем суми заборгованості, оскільки її розмір не є доведеним.

З врахуванням викладеного у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» слід відмовити.

На думку суду, не підлягає також задоволенню позов ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Зі змісту вказаних положень вбачається, що при укладенні удаваного договору воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Відповідно до умов Кредитного договору, кредит ОСОБА_1 надавався у іноземній валюті.

Відповідач посилається у своєму позову на порушення Банком умов чинного законодавства щодо порядку видачі кредиту в іноземній валюті, оскільки ПАТ «Родовід Банк» не мав індивідуальної ліцензії на право видачі кредитів в іноземній валюті, тому кредитні кошти видавались фактично в національній валюті, що свідчить про удаваність укладеного між сторонами правочину.

Положеннями статті 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Але вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій.

Спеціальне банківське законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Крім того, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом.

Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону «Про банки і банківську діяльність», операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Пунктом «в» ст. 5 Декрету встановлено вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Пунктом 1.5 Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 рок № 15-93 визначено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Чинне законодавство України, яке було чинне на час укладання кредитного договору, чітко визначає правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань.

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначає п.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Родовід Банк» з заявою про отримання кредиту саме в іноземній валюті, що також підтверджується заявами про видачу готівки.

При укладенні Кредитного договору саме Позичальник визначила валюту кредитування - долар США, а отже воля позивача була спрямована на отримання коштів саме в доларах США, між сторонами було досягнуто згоди щодо предмету договору - надання кредиту саме в еквіваленті - долари США, позивач була ознайомлена з умовами укладеного договору, підписавши його, а отже погодилась на всі викладені в ньому умови.

ОСОБА_1 при підписанні Кредитного договору не була обмежена у виборі Банку та валюти кредитування.

З огляду на викладені обставини, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 про визнання Кредитного договору удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину є необґрунтованими, недоведеними, в зв»язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Суд погоджується з посиланнями ОСОБА_1 на те, що п.4.5 Кредитного договору щодо сплати пені в розмірі 1,6% за кожен день прострочення виконання зобов»язань, що складає 584% річних порушує права позивача, як споживача банківських послуг, і суперечить вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить положення щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов»язань за договором, в зв»язку з чим даний пункт в силу положень п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» може бути змінений або визнаний судом недійсним.

Однак, в силу положень ст..256 ЦК України позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст.257 ЦК України).

В силу положень ст..261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст..267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, кредитний договір був укдадений сторонами 20.02.2008 р. і саме тоді ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами договору.

До суду про визнання п.4.5 Кредитного договору недійсним ОСОБА_1 звернулась лише 18.06.2015 р.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання п.4.5 Кредитного договору, укладеного між сторонами, недійсним, в зв»язку з пропуском строків звернення до суду.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст..88 ЦПК України і в зв»язку з відмовою ПАТ «Родовід Банк» у задоволенні позову судові витрат не підлягають стягненню з відповідача.

Також не підлягають стягненню судові витрати за позовними вимогами ОСОБА_1, оскільки на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» при зверненні до суду вона звільнена від сплати судового збору і він відшкодовується за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання кредитного договору удаваним правочином, застосування наслідків удаваного правочину, визнання п.4.5 Кредитного договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя