АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про зміну місця проживання дитини, визначення місця проживання дитини, та зобов'язання передати дитину батькові за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати матір передати малолітню доньку батькові для їх спільного проживання.

Свої вимоги обґрунтував тим, що між ним та колишньою дружиною не досягнуто домовленостей щодо порядку спілкування з дитиною. Зважаючи на постійні перешкоди матері у його побаченні з донькою позивач вимушений був звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року встановлено порядок спілкування позивача з малолітньою донькою, зокрема зобов'язано відповідачку не чинити перешкоди по участі у її вихованні та визначено порядок спільного відпочинку з дитиною у літні місяці без присутності матері. У подальшому постановою Відділу державної виконавчої служби Деснянського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового рішення. У зв'язку з невиконанням боржником приписів державного виконавця на відповідача двічі було накладено адміністративні стягнення, що також не мало впливуна виконання рішення суду. Після вчинення державним виконавцем всіх передбачених законом дій з примусового виконання судового рішення відповідач і в подальшому перешкоджала позивачу у спілкуванні та вихованні спільної дитини тому державним виконавцем матеріали передані до Деснянського районного управління ГУ МВС України в м. Києві. Не зважаючи на набрання рішенням законної сили, відкриття

виконавчого провадження та порушення кримінальної справи за невиконання рішення суду відповідач продовжує порушувати права позивача на виховання та спілкування з донькою та права дитини на спілкування з позивачем. Більш того, постійне перешкоджання позивачу у спілкуванні з дитиною не надає можливості щодо здійснення його обов'язку брати участь у вихованні дитини, хоча таке спілкування жодним чином не перешкоджає нормальному розвитку доньки. Також позивач зазначає, що особисті приязні стосунки між ним та донькою підтверджується доказами та можуть бути засвідчені свідками, як з боку дошкільного виховного закладу так і представниками органів опіки та піклування. Натомість, перешкоджання матір'ю дитини у вільному спілкуванні з ним у порядку визначеному судовим рішенням негативно впливає на емоційний стан доньки та порушує її права. Більш того, донька не має змоги спілкуватись з однолітками оскільки ОСОБА_2 відмовилась від відвідування нею дошкільного дитячого закладу та здійснює виховання дитини особисто не маючи на те спеціальних знань та навичок. 25.08.2015 року Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації листом №01-10-М-938 повідомила позивача, що провести обстеження житлово-побутових умов проживання дитини неможливо скільки ОСОБА_2 не впустила спеціалістів Служби до помешкання та відмовила у спілкуванні про що був складений відповідний акт. Також позивач вказує на те, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Дії ОСОБА_2 перешкоджають позивачу у піклуванні за здоров'ям дитини, її фізичному, духовному та моральному розвитку, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховану ту обставину, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року щодо його участі у вихованні дитини відповідачем не виконується, що підтверджено належними доказами, які безпідставно не взяті судом до уваги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що 08 серпня 2008 року між відповідачем та позивачем був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві.

Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

26 липня 2013 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено. Зокрема, вказаним рішення суду шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти, на утримання доньки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Малолітня донька проживає та зареєстрована разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2.

Розпорядженням органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.11.2013 року визначено порядок спілкування батька з донькою у присутності матері.

Вказане розпорядження відповідачка відмовлялась виконувати, тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з донькою та надання часу для спілкування з донькою без присутності матері.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року визначено порядок спілкування ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_1 , та участі у його вихованні, за яким встановлено зустрічі з 10 годині: 00 хвилин до 13 години 00 хвилин щосуботи та щонеділі без присутності матері.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку спільного відпочинку з дитиною та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог частково.

Визначено порядок спільного відпочинку ОСОБА_1 з малолітньою донькою влітку (у червні/липні/серпні місяці) протягом 15 календарних днів без присутності матері для оздоровлення дитини згідно медичних рекомендацій щодо необхідності такого оздоровлення з урахуванням стану здоров'я дитини та місця відпочинку.

Визначаючи спосіб участі позивача у вихованні та спілкування з дитиною, апеляційний суд врахував малолітній вік дитини, особисті відносин дитини з обома батьками, її стан здоров'я, зокрема, перебування дитини на диспансерному обліку у нефролога з діагнозом гострий пієлонефрит, в зв'язку чим рекомендовані загальнооздоровчі заходи в неактивній стадії захворювання в санаторно-курортних зонах України (західних або південних областях), про що зазначено в мотивувальній частині рішення.

Обгрунтовуючи свої висновки суд апеляційної інстанції виходив з необхідності забезпечення найкращих інтересів дитини, з метою забезпечення систематичного оздоровлення дитини яке є необхідним для її стану здоров'я, вважає за доцільне визначити і порядок спільного відпочинку позивача з донькою влітку (у червні/липні/серпні місяці) протягом 15 календарних днів без присутності матері, проте з урахуванням медичних рекомендацій щодо необхідності такого оздоровлення, виходячи із стану здоров'я дитини та місця відпочинку та врахував, що визначення спеціалізованого закладу залежить від стану здоров'я дитини, який визначається лікарем на час огляду дитини, відповідно не може бути визначений судом при ухваленні рішення.

В мотивувальній частині рішення зазначено, що більш конкретне місце та час щорічного відпочинку визначити не є можливим, вони мають бути визначені батьками спільно з урахуванням інтересів дитини, її стану здоров'я, потреб для повноцінного її розвитку відповідного віку, а не інтересів кожного з батьків.

Таким чином, сама по собі вказівка в мотивувальній та резолютивній частині рішення про урахування медичних рекомендацій щодо необхідності такого оздоровлення свідчить про необхідність визначення такого лікування лікарем відповідно до показань та протипоказань виходячи саме із стану здоров'я дитини.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 07.08.2015 року адресованої т.в.о. начальника Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві полковнику міліції Гомону О.В. позивач повідомив про те, що він забирає свою малолітню доньку для оздоровлення в м. Трускавець, строком на 15 днів, згідно рішення Апеляційного суду м. Києва та зобов'язується повернути доньку матері 23.08.2015 року.

З довідки лікувально-оздоровчого комплексу ПП «Зелений бір» від 21.08.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 з ОСОБА_3 перебували в лікувально-оздоровчому комплексі «Зелений Бір».

З виписки з історії хвороби ОСОБА_3 виданої Дитячою клінічною лікарнею № 7 вбачається, що ОСОБА_3 з 21.01.2016 року по 09.02.2016 року перебувала в нефрологічному відділенні Дитячої клінічної лікарні № 7 з діагнозом: «Нейрогенний сечовий міхур по гіпотонічному типу, енурез, гострий пієлонефрит, ремісія без порушення функції нирок, гостра респіраторна вірусна інфекція». Специфічного санаторно-курортного лікування не потребує, показане оздоровлення в місцевих умовах. Необхідно уникати переохолодження, купання у відкритих водоймах, перебувати під прямим сонячним промінням. Дитина в період лікування дитячий садок та спортивні секції відвідувати не може. В подальшому рекомендоване амбулаторне лікування згідно з консультацією нейрофізіолога. Рекомендовано 4 курси з місячною перервою (схема лікування передана матері дитини після виписки) (а.с.121).

Відповідно до копії довідки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Філія №1 Деснянського району м. Києві від 07.09.2015 року ОСОБА_3 не відвідувала ясла з 25.08.2015 року по 07.09.2015 року у зв'язку з хворобою. Діагноз: гостра респіраторна вірусна інфекція, гнійний аденоїдит. Продовжує хворіти. (а.с.123).

Відповідно до копії довідки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Філія №1 Деснянського району м. Києві від 04.09.2015 року ОСОБА_3 не відвідувала ясла з 25.08.2015 року по 04.09.2015 року у зв'язку з хворобою. Діагноз: гостра респіраторна вірусна інфекція, гнійний аденоїдит (а.с.124).

Відповідно до копії довідки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Філія №1 Деснянського району м. Києві від 09.12.2015 року ОСОБА_3 не відвідувала ясла з 07.12.2015 року по 09.12.2015 року у зв'язку з хворобою. Діагноз: гострий ринофарингіт (а.с.125).

Відповідно до копії довідки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Деснянського району м. Києві від 21.04.2016 року ОСОБА_3 хворіє з 21.04.2016 року. Діагноз: гострий фарингіт (а.с.186).

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування від 14.12.2015 року щодо визначення місця проживання малолітніх дітей Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року разом з батьком, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол №22 від 03.12.2015р.).

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність виключних обставин у розумінні положень ст. 161 СК України які б свідчили про можливість визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

.Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив висновок органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 14 грудня 2015 року, який, діючи виключно в інтересах дитини, рекомендував визначити місце проживання дитини разом з батьком з огляду на наступне.

Відповідно до ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції дав оцінку зазначеному висновку, визнав його таким, що не відповідає встановленим обставинам, і відхилив його.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У даному випадку судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів правильно встановлено, що саме мати може створити належні умови для виховання та розвитку малолітньої дитини сторін.

У відповідності до ст.10 Закону України «Про охорону дитинства» держава здійснює захист дитини від усіх форм фізичного і психічного насильства, у тому числі з боку батьків. Діти і батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з положеннями ст.11 цього Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з Конвенцією про права дитини (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91) в усіх діях щодо дітей судами першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Відповідно до ст.9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (п.1 ст.9 Конвенції). Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Необхідність у особливому захисті дитини також передбачена у Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. Згідно з принципом 6 цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків та у будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Ураховуючи вищенаведені законодавчі норми у контексті обставин даної конкретної справи, а також ураховуючи вік дитини та потребу її саме у материнській турботі, що пов'язана з питаннями харчування, гігієни тощо, і готовність та можливість матері забезпечити таку турботу, включаючи допомогу у навчанні, суд вважає, що у даному випадку немає виключних обставин, які б дали суду підстави розлучити дитину зі своєю матір'ю. Проживання малолітньої дитини зі своєю матір'ю відповідає інтересам дитини.

Крім того, між дитиною та її матір'ю в ранньому віці існує дуже тісний зв'язок, розірвання якого накладає глибокий слід в майбутньому на психіці та фізичному розвитку дитини.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, не встановивши передбачених ч. 2 ст. 161 СК України обставин чи будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю, вірно застосувавши до правовідносин, що виникли між сторонами норми як міжнародного права так і національного права, дійшов обґрунтованого й законного висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову, доводи, викладені у апеляційній скарзі про те, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року щодо участі батька у вихованні дитини відповідачем не виконується, що підтверджено належними доказами, які безпідставно не взяті судом до уваги, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

В ході розгляду справи суду апеляційної інстанції не надано доказів наявності виключних обставин, які могли би бути підставою для розлучення дитини з матір'ю.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду і не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді