АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Лісовська О.В.
Справа №754/2304/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Шахової О.В.,

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до 1 Спеціального центру швидкого реагування та гуманітарного розмінування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, третя особа: начальник 1 Спеціального центру швидкого реагування та гуманітарного розмінування Державної служби України з надзвичайних ситуацій Качкан Володимир Леонідович про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив Наказ 1 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних справ № 397 від 21 серпня 2015 року визнати незаконним та скасувати, поновити його на посаді начальника медичної служби - начальника пункту охорони здоров'я, стягнути з відповідача кошти за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2015 по день винесення рішення та витребувати у відповідача копію наказу № 397 від 21.08.2015 року про звільнення та відомості про виплати, які здійснювалися за останні два місяці.

В мотивування вимог посилався на те, що у серпні 2015 року він написав заяву про звільнення за власним бажанням з 01.09.2015 року. З 26.08.2015 року по 18.12.2015 року він перебував на лікарняних, проте всупереч чинного законодавства на підставі наказу від 21.08.2015 року його було звільнено з посади з 01.09.2015 року за власним бажанням.

Окрім того, в день звільнення позивача відповідач не видав йому наказ про звільнення, трудову книжку та не провів розрахунок в день звільнення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що постає питання про дату наказу, як саме можливо видати наказ про звільнення 21 серпня 2016 року, якщо він видається в день звільнення та в день звільнення проводиться повний розрахунок, що фактично не було зроблено, зазначене повністю підтвердив представник відповідача.

Крім того, відповідач не направляв на його адресу листів з проханням прийти та отримати трудову книжку.

Вважає, що враховуючи, що він перебував на лікарняному, фактично не залишив роботу і не вимагав розірвання трудового договору, трудові відносини не припинились, тобто фактично звільнення відбулось за ініціативою уповноваженого органу, тому що він не мав можливості повідомити керівництво про бажання працювати в подальшому та не мав можливості з'явитися до відділення пошти за 5 км. від місця проживання при температурі 38,7.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності посилання позивача на незаконність його звільнення в період тимчасової непрацездатності, оскільки норма ч. 3 ст. 40 КЗпП України застосовується лише до правовідносин щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу (ст. 40, 41 КЗпП України) і не поширюється на випадок звільнення за власним бажанням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника медичної служби - начальника пункту охорони здоров'я 1 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій з 18.03.2015 року.

10.08.2015 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням (a.c. 41).

01.09.2015 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом № 397 від 21.08.2015 року (а.с. 42).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на незаконність його звільнення, оскільки воно відбулося у період його тимчасової непрацездатності.

Проте, колегія суддів відхиляє такі доводи позивача, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Із змісту ст. 38 КЗпП України випливає, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це у межах двотижневого строку. При наявності такої домовленості працівник може бути звільнений навіть у день подання заяви про звільнення. Проте, власник не вправі звільняти працівника до закінчення двотижневого строку після подання працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить.

Як вбачається із матеріалів справи, у заяві про звільнення ОСОБА_1 просив відповідача звільнити його за власним бажанням саме 01вересня 2015 року.

У період з 26.08.2015 року по 22.01.2016 року включно позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності (а.с. 6-13).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

Разом з тим, ОСОБА_1 не було звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а звільнено за власним бажання.

Знаходження позивача на час звільнення на лікарняному не свідчить про незаконність звільнення, оскільки обмеження, передбачені ч.3 ст. 40 КЗпП України на звільнення працівників, не поширюється на випадки звільнення за п.1 ст. 38 КЗпП України, так як звільнення позивача мало місце не за ініціативою роботодавця.

Власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить.

Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це-безумовне право працівника.

Проте, ОСОБА_1 не скористався наданим йому правом на відкликання його заяви про звільнення.

Твердження апелянта про те, що йому не було видано трудову книжку у день звільнення є безпідставними з огляду на таке.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, наказ начальника 1 Спеціального центру швидкого реагування ДСНС України № 397 від 21.08.2015 року про звільнення позивача з роботи був доведений ОСОБА_1 21.08.2015 року, однак підписати вказаний наказ він відмовився, не повідомивши про причину, що підтверджується Актом про відмову письмового ознайомлення з наказом начальника від 28.08.2015 року (а.с. 47).

Під час отримання позивачем трудової книжки 01.09.2015 року копія наказу від 21.08.2015 року про звільнення з роботи йому не видавалась, оскільки копія наказу в обов'язковому порядку видається лише у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника, як це передбачено ст. 47 КЗпП України. При цьому судом встановлено, що жодної вимоги позивача щодо видачі копії наказу заявлено не було.

З урахуванням п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, відповідач в день звільнення 01.09.2015 року на адресу позивача через відділення «Укрпошти» направив телеграму (повідомлення) з проханням з'явитися до Центру для отримання трудової книжки чи надати письмову згоду на пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу, що підтверджується квитанцією про оплату поштових послуг (а.с. 48).

Але у той же день 01.09.2015 року позивач з'явився до Центру і у відділі персоналу Центру отримав трудову книжку серія АО № 666283, що підтверджується підписом відповідача (запис № 207) у Книзі обліку трудових книжок (а.с. 50-51).

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року у справі № 6-114цс13.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст..117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач у день звільнення здійснив всі виплати, належні ОСОБА_1, що підтверджується платіжною відомістю № 43 від 01.09.2015 року.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді