У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,
Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 06 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладений договір, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,80 % річних за користування кредитом. Відповідач порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 30 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 22 141 грн 69 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 141 грн 69 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 07 квітня 2016 року рішення Корецького районного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 860 грн 53 коп., що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 7 819 грн 33 коп.; заборгованості за відсотками у розмірі - 10 719 грн 75 коп.; пені та комісії - 1 090 грн; штрафу (фіксована частина) - 250 грн та штрафу (процентна складова) - 981 грн 45 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 06 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладений договір, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,80 % річних за користування кредитом. Відповідач порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Задовольняючи позовні вимоги, суди керувалися тим, що відповідачка порушила умови виконання кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач підписала заяву на отримання кредиту 06 вересня 2007 року, та отримала кредитну картку з лімітом 5 000 грн. Термін дії картки - до вересня 2011 року (а. с. 6). Доказів того, що ОСОБА_6 була видана нова картка, матеріали справи не містять.

Вказані обставини судами не перевірено.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що у зв'язку із недотриманням банком обов'язку повідомити боржника ОСОБА_6 про зміну тарифів, підвищена процентна ставка у розмірі 34,80 % (із 01 вересня 2014 року), як і процентна ставка в розмірі 43,20 % (із 01 квітня 2015 року) застосуванню при визначенні розміру заборгованості за процентами за користування кредитом не підлягала.

Разом з тим при проведенні розрахунку судами не враховано, що вказана заборгованість за тілом кредиту змінювалася з 01 вересня 2011 року до 3 591 грн 01 коп., а потім збільшувалася та зменшувалася. Заборгованість за кредитом станом на 31 серпня 2015 року становила 7 819 грн 33 коп., разом з тим у розрахунку сальдо поточної заборгованості зазначена як 5 668 грн 60 коп. та 2 150 грн 73 коп. сальдо простроченої заборгованості, тоді як з 30 квітня 2014 року поточна і прострочена заборгованість не змінювалися, однак у вказаний період проводилося погашення заборгованості за кредитом, про що також зазначено у розрахунку.

Крім того, розрахунок пені має проводитися за кожним простроченим платежем, з урахуванням того, що договором передбачені періодичні та мінімальні періодичні платежі.

Стягуючи комісію за користування кредитом, суди не врахували наступне.

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов'язок позичальника погасити кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором − понести штрафні санкції.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав поживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Такого висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Враховуючи викладене, суди у повному обсязі не з'ясували обставин справи та не перевірили розрахунок заборгованості, зокрема не з'ясували, на підставі якого пункту договору банк нараховував комісію, а тому судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 − задовольнити частково.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 07 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак