Справа № 219/281/16-ц
Провадження № 2/219/936/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.10.2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі: головуючого судді Дубовика Р.Є., при секретарі Азямові Є.М., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС»

про відшкодування моральної шкоди, завданої втратою здоровя на виробництві, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» на його користь у відшкодування заподіяної стійкою втратою професійної працездатності моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., посилаючись на те, що 02 жовтня 2010 року під час виконання ним трудових обовязків на підприємстві відповідача з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав трудове каліцтво - відкритий багато осколковий перелом нижньої третини деафізи лівої стегнової кістки ЗВ тип по Каплану зі зміщенням. Висновком МСЕК в 2014 році йому вперше встановлено третю групу інвалідності та встановлено 35 % стійкої втрати працездатності з переоглядом в лютому 2016 року. У звязку з трудовим каліцтвом, яке він зазнав під час роботи на підприємстві, він став інвалідом III групи, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, а також порушення нормальної життєдіяльності, оскільки він прийшов працювати на підприємство здоровою людиною. Через інвалідність він вимушений був покинути роботу через невідповідність виконуваної роботи за станом здоровя. Він постійно відчуває біль, вимушений проходити лікування, на що він витрачає немалі кошти, втратив роботу. Через фізичні вади ноги він не має можливості вести повноцінне особисте та сімейне життя, частково порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також буди порушені його плани на подальше життя, через що в нього зявилось почуття тривоги перед майбутнім. Вважає, що відповідач, як роботодавець, повинен нести відповідальність за спричинену йому моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні предявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити.

Представник відповідача - ТОВ «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» за довіреністю ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що нещасний випадок стався з позивачем за відсутності з боку відповідача неправомірних рішень, дій чи бездіяльності, за відсутності з боку відповідача порушень законодавства про охорону праці, оскільки роботодавцем були дотримані всі вимоги про охороні праці, зокрема, були проведені інструктажі, стажування, перевірка знань по охороні праці, медичні огляди, оформлено наряд. Роботодавцем були створені належні, безпечні і здорові умови праці відповідно до нормативно-правових актів і забезпечено додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці, а нещасний випадок з ОСОБА_1 стався з причин винної поведінки позивача, порушення самим позивачем та механіком по ремонту обладнання ОСОБА_4 вимог з охорони праці та правил безпеки. Оскільки ОСОБА_4 вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.04.2011 року був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.272 КК України та засуджений, вважала, що саме він повинен відповідати за спричинену позивачу моральну шкоду, а не підприємство. Крім того зазначила, що позивачем не дано доказів наявності у нього моральних страждань та змін у його психічному стані, оскільки компенсація відсотків втрати працездатності та обмеження життєдіяльності, визначених ОСОБА_1 висновками МСЕК, відбулось шляхом призначення додаткових видів допомоги: індивідуальної програми реабілітації медикаментозне лікування, санаторно-курортне лікування за рахунок Фонду соцстрахування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань. Обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності позичу компенсовані встановленням інвалідності, призначенням відповідної пенсії, регресу по відсоткам втрати працездатності, виплатою за рахунок Фонду соцстрахування одноразової допомоги, оплатою витрат на лікування та обстеження. Просила у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 09.04.2010 року по 10.03.2011 року перебував у трудових правовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКОЕНЕРГОРЕСУРС» (правонаступником якого по всіх правах та зобовязаннях є Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» - відповідач у справі).

Згідно акту про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, форми Н-1 від 22.10.2010 року № 2, під час виконання 02.10.2010 року трудового обовязку на підприємстві відповідача з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав травму - відкритий багато осколковий перелом нижньої третини диафізу лівої стегнової кістки ЗВ тип по Каплану зі зміщенням.

Висновком МСЕК від 03.02.2011 року йому вперше встановлено 70 % втрати професійної працездатності в зв'язку з трудовим каліцтвом та II група інвалідності. Висновком МСЕК від 13.02.2012 року йому підтверджено 50 % втрати професійної працездатності з тих же підстав та ІІI група інвалідності. Висновком МСЕК від 17.02.2014 року йому підтверджено 35 % втрати професійної працездатності з тих же підстав та ІІI група інвалідності. Висновком МСЕК від 02.03.2016 року йому підтверджено 30 % втрати професійної працездатності з тих же підстав та ІІI група інвалідності, які встановлені безстроково.

З пояснень позивача та його представника вбачається, що внаслідок ушкодження здоровя ОСОБА_1 у звязку з виконанням трудових обовязків, він став інвалідом III групи, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, а також порушення нормальної життєдіяльності, оскільки він прийшов працювати на підприємство здоровою людиною, а через інвалідність змушений був покинути роботу через невідповідність виконуваній роботі за станом здоровя. Він постійно відчуває біль, вимушений часто проходити лікування, на що витрачає немалі кошти, втратив роботу. Через фізичні вади ноги він не має можливості вести повноцінне особисте та сімейне життя, частково порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також його плани на подальше життя, через що в нього зявилось почуття тривоги перед майбутнім.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - моральна шкода може складатися, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 8.10.2008р. № 20-рп/2008, потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання мають право на підставі ст.237-1 КЗпП України на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Суд не бере до уваги доводи представника відповідача стосовно того, що позивачем не дано доказів наявності у нього моральних страждань та змін у його психічному стані, оскільки факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди підтверджується наданими позивачем та дослідженими у судовому засіданні доказами: копією ОСОБА_3 № 2 від 22.10.2010 року форми Н-1 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, копією ОСОБА_3 від 22.10.2010 року (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася) 02.10.2010р. об 11 годині 15 хвилин форми Н-5, з яких вбачається, що нещасний випадок з ОСОБА_1 стався з вини його, а також посадових осіб підприємства відповідача, копією трудової книжки позивача, з якої вбачається, що його 10.03.2011 року було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, копіями довідок МСЕК від 03.02.2011р., 13.02.2012р., 17.02.2014р., 02.03.2016р. про встановлення позивачу ступеню втрати професійної працездатності та інвалідності, копіями виписок з історій хвороби різних лікарських установ та копією виписки з амбулаторної медичної картки позивача про незадовільний стан його здоровя з наданням реабілітаційних рекомендацій.

Зазначені докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у зв'язку з чим лікарями йому встановлені відповідні обмеження, тому суд вважає доведеним факт заподіяння позивачеві ОСОБА_1 моральної шкоди.

Суд також не бере до уваги доводи і заперечення представника відповідача стосовно того, що відповідати за спричинену позивачу моральну шкоду повинен ОСОБА_4, який на той час працював на підприємстві механіком по ремонту обладнання та вина якого у нещасному випадку встановлена актами розслідування нещасного випадку, а також вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.04.2011 року відносно нього за ч.2 ст.272 КК України, оскільки, відповідно до ст. 153 КЗпП України, саме на власника або уповноважений ним орган покладається забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, впровадження сучасних засобів техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові.

Розглядаючи та вирішуючи питання про розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, суд враховує ступінь втрати позивачем професійної працездатності 30 %, встановлений висновком МСЕК від 02.03.2016 року у звязку з травмою від 02.10.2010 року, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках та можливій подальшій професійній діяльності, неможливість відновити втрачене здоров'я, порушення загальновизнаних життєвих зв'язків позивача та, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, приходить до висновку про часткове задоволення позову в розмірі 12 000 гривень.

Керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої втратою здоров'я на виробництві, 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРЕНЕРГОСЕРВІС» () судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп. на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Р.Є.Дубовик