АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6132/16 Справа № 201/634/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Батманова В. В. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем, визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 квітня 2014 року між позивачем та ТОВ «Солар-Холдінг» було укладено договори купівлі-продажу частин нежитлових приміщень по АДРЕСА_1. ОСОБА_2 зареєструвала право власності на приміщення за вказаними адресами, але у 2015 році ОСОБА_3 звернувся до позивача із твердженнями про те, що саме він є власником зазначених частин нежитлових приміщень, а укладені договори купівлі-продажу є незаконними і не мають юридичної сили.

У зв'язку з чим, позивач просила суд визнати її добросовісним набувачем частин нежитлових приміщень розташованих по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на них.

В ході розгляду справи, 23 лютого 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов, обґрунтувавши його тим, що він був засновником ТОВ «Солар-Холдінг» та при укладенні спірних договорів купівлі-продажу, між сторонами була усна домовленість, відповідно до якої ОСОБА_2 за власний рахунок повинна придбати спірні нежитлові приміщення, після чого продати їх ОСОБА_3 В свою чергу, ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти за вказані частини приміщень готівкою, проте остання відмовляється визнавати право власності за відповідачем на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1.

У зв'язку з чим, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати саме за ним право власності на вказані частини нежитлових приміщень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року в задоволені позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_3 було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог, ухваливши нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що 07 квітня 2014 року між позивачем та ТОВ «Солар-Холдінг» було укладено договори купівлі-продажу частин нежитлових приміщень по АДРЕСА_1

Згідно актуальної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на частини нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 зареєстровані за ОСОБА_2.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також, право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України і виходив з того, що ОСОБА_2 не було надано жодних доказів на підтвердження факту порушення відповідачем прав свобод чи інтересів позивача, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача та визнання права власності в судовому порядку на спірні нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_1

Серед доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 є посилання на положення ст. 392 ЦК України, згідно положень якої встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки відповідач, шляхом подання зустрічного позову не визнає право власності за позивачем на нежитлові приміщення, то саме це, на думку апелянта, є підставою для задоволення позову.

Однак, колегія суддів не погоджується з такою позицією ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Із наявного в матеріалах справи витягу актуальної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на частини нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 зареєстровані за ОСОБА_2.

Укладені між сторонами договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_1, станом на момент подання позовної заяви відповідачем не оскаржувались та недійсними не визнані, а тому будь-які підстави для висновку про наявність порушення з боку ОСОБА_3 або виникнення загрози порушення прав свобод чи інтересів позивача відсутні.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова