Справа № 751/5992/13-ц Провадження № 22-ц/795/1652/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Деркач О. Г. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2016 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2013 року в справі за заявою ОСОБА_6, ОСОБА_5 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації „Всеукраїнський фінансовий союз від 30.05.2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2013 року, та постановити нову ухвалу, якою скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації „Всеукраїнський фінансовий союз від 30.05.2013 року по справі №995-11/224/13 за позовом Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №490049289 від 10.10.2007 року.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ухвала суду є незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_5 вважає, що суд першої інстанції не врахував, що рішення Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській Громадській організації „Всеукраїнський фінансовий союз було ухвалене 30.05.2013 року після набрання чинності 11.03.2011 року Законом України від 03.02.2011 року „Про внесення змін до статті 6 Закону України „Про третейські суди щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, тому воно не відповідає вимогам чинного законодавства України і підлягає скасуванню у звязку з непідвідомчістю справи третейському суду.

ОСОБА_5 також звертає увагу суду на те, що спори з приводу розрахунків за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, не носять приватного характеру, а тому в силу положень ст.ст.1,2,6 Закону України „Про третейські суди не можуть розглядатися третейськими судами. Наявність у правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, значної концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку третейськими судами.

В судове засідання сторони не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін за правилами ч.2 ст.305 ЦПК України. Клопотання ОСОБА_5 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції апеляційним судом відхилене, зважаючи на те, що встановлений ч.1 ст.303-1 ЦПК України пятнадцятиденний строк розгляду апеляційної скарги з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду спливає 23 серпня 2016 року, а клопотання про подовження строку розгляду справи ОСОБА_5 не заявлене.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з таких підстав.

По справі встановлено, що 10.10.2007 року між ЗАТ „ОСОБА_2 Банк, правонаступником якого є ПАТ „Альфа-банк, та ОСОБА_6 було укладено Кредитний договір № 490049289, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 99873,85 доларів США з датою остаточного повернення 10.10.2014 року та зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 10,7 % річних. Позичальник зобовязувався повернути отримані кошти і сплатити проценти за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_6 за Кредитним договором №490049289, 10.10.2007 року між ЗАТ „Альфа-банк та ОСОБА_5 було укладено Договір поруки №490049289-П, відповідно до умов якого Поручитель взяв на себе зобовязання перед Кредитором відповідати за зобовязаннями ОСОБА_6, які виникають з умов Кредитного договору №490049289 від 10.10.2007 року.

У відповідності до п. 11.4 Кредитного договору від 10.10.2007 р. та п. 5.1 Договору поруки від 10.10.2007 року судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в звязку з цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні дії даного договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків та недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації „Всеукраїнський фінансовий союз у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою постійно діючого третейського суду при Всеукраїнської громадської організації „Всеукраїнський фінансовий союз. Сторони домовились, що якщо одна із сторін письмово не наполягатиме на іншому, то розгляд їх спору у третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих сторонами письмових матеріалів без проведення усного слухання і виклику сторін (а.с.7-15).

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації „Всеукраїнський фінансовий союз від 30 травня 2013 року позовні вимоги ПАТ „Альфа-Банк до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №490049289 від 10.10.2007 року задоволено; стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ПАТ „Альфа-Банк заборгованість за кредитним договором у сумі: за кредитом 339434,22 грн., по відсотках 15308,28 грн., по пені 3387,46 грн. та 400 грн. витрат по сплаті третейського збору (а.с.5-6).

Відмовляючи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в задоволенні заяви про скасування вищевказаного рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що заявниками не доведено наявності правових підстав для скасування рішення третейського суду, визначених Законом України „Про третейські суди та ст. 389-5 ЦПК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд враховуючи наступне.

Частиною 3 ст. 51 Закону України „Про третейські суди та ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, зокрема: справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам Закону; третейський суд вирішив питання про права і обовязки осіб, які не брали участі у справі.

Статтею 5 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 6 зазначеного Закону визначено категорії справ, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонено третейськими судами.

Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 3 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону № 1701-IV доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). ОСОБА_7 набрав чинності 12 березня 2011 року.

Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2983-VI передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації „Всеукраїнський фінансовий союз по справі за позовом ПАТ „Альфа-Банк до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено 30 травня 2013 року, тобто після внесення зазначених змін до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України „Про третейські суди.

Суд першої інстанції на зазначену обставину уваги не звернув, крім того, помилково послався на те, що спір, який виник між сторонами, не Рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації „Всеукраїнський фінансовий союз, про скасування якого просили є спором про захист прав споживачів.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. ОСОБА_8 регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими субєктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, про те що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону № 1701-IV, незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-2712цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2630цс15. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, правова позиція Верховного Суду України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України.

Отже, даний спір виник щодо стягнення заборгованості за споживчим кредитом, який належить до кола спорів щодо захисту прав споживачів, тому така справа не підвідомча третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України „Про третейські суди.

Крім того, згідно Закону України „Про третейські суди підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом укладеного резидентами кредитного договору була іноземна валюта долари США (а.с.7-15).

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті, регулюється Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю. ОСОБА_8 закон установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обовязки субєктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Норми цього закону, спрямовані на регулювання порядку проведення розрахунків іноземною валютою, носять імперативний характер, вони вкрай обмежують свободу резидентів при здійсненні таких розрахунків. Статтею 16 Декрету встановлено фінансові санкції, які застосовуються до резидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 Декрету незаконне використання валютних цінностей як засобу платежу тягне за собою адміністративну відповідальність (ст. 162 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Отже, норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб забезпечення стабільності української грошової одиниці гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку третейськими судами.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-831цс15, і у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України.

Відтак, висновок суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про скасування рішення третейського суду не можна визнати законним, а тому відповідно до п.2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з постановленням нової ухвали про задоволення заяви.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином з ПАТ „Альфа-Банк на користь ОСОБА_6 необхідно стягнути 573 грн. 50 коп. в рахунок відшкодування сплаченого при подачі заяви судового збору та на користь ОСОБА_5 275 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування сплаченого при подачі апеляційної скарги судового збору.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, п.2 ч.1 ст. 312, 313, 314, 315, 317, 319, 389-5 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2013 року скасувати.

Заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації „Всеукраїнський фінансовий союз від 30.05.2013 року по справі №995-11/224/13 за позовом Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №490049289 від 10.10.2007 року скасувати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк на користь ОСОБА_6 573 грн. 50 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк на користь ОСОБА_5 275 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: