У Х В А Л А

10 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на майно,

в с т а н о в и л а :

Теребовлянський районний суд Тернопільської області рішенням від

19 листопада 2014 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» задовольнив: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 3 серпня 2007 року у розмірі 15 тис. 980 доларів США 45 центів вилучив та передав ПАТ КБ «Приват Банк» предмет застави - автомобіль марки Renault модель Clio Symbol, 2004 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_4, а також комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу; звернув стягнення на зазначений предмет застави, шляхом продажу автомобіля, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, а також наданням ПАТ КБ «Приват Банк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття транспортного засобу з обліку в органах ДАІ України; вирішив питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд Тернопільської області ухвалою від 28 травня

2015 року зазначене рішення місцевого суду залишив без змін доповнивши абзац 3 резолютивної частини реченням щодо початкової ціни предмета для його подальшої реалізації.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 3 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від

19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 28 травня 2015 року залишила без змін.

27 квітня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року з підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини другої статті 258, статей 261, 266, 267, частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи свої доводи заявник послався на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 серпня 2014 року, а також постанови Верховного Суду України від 2 липня 2012 року, 3 вересня 2014 року, 2 грудня 2015 року, 3 лютого 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, установив, що автомобіль, який є предметом застави, було відчужено без згоди позивача; на момент відчуження заставодавцем та придбання транспортного засобу ОСОБА_4 відомості про обтяження автомобіля знаходилися у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а тому позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави.

Наданою для порівняння ухвалою від 13 серпня 2014 року суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, оскільки судами не встановлено фактичні обставини, не досліджено докази, надані сторонами та не надано цим доказам відповідної правової оцінки.

Порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від

3 лютого 2016 року, прийнятій у справі за позовом фізичної особи про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити пені дії, міститься висновок про те, що положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

Верховний Суд України у постанові від 3 вересня 2014 року, прийнятій у справі про стягнення заборгованості за договором позики, зазначив, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

У постанові від 2 грудня 2015 року, прийнятій у справі за позовом банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України зазначив, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Постанову від 2 липня 2012 року прийнято у справі про визнання підвищення процентної ставки кредитного договору в односторонньому порядку неправомірним, зобов'язання здійснити перерахунок відсотків згідно з кредитним договором. Верховний Суд України дійшов висновку, що судові рішення у справі постановлено з дотриманням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, оскільки банк, змінюючи в односторонньому порядку процентну ставку, не повідомив про це позичальника, що призвело до порушень пукнту 2.6 кредитного договору та частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить правовим висновкам викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, за результатами перегляду яких Верховним Судом України прийнято надані для порівняння постанови, наявні різні предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема