Справа № 502/585/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_1

про

відшкодування матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, і на обґрунтування заявлених позовних вимог в позовній заяві зазначив, що 14.03.2015 року о 04-ій годині 40 хвилин в м. Кілія навпроти будинку № 6 по вул. Татарбунарській водій ОСОБА_1, керуючи автомобілем НОМЕР_1 під час руху виїхав за межу проїзної частини дороги вправо та допустив наїзд на припаркований біля будинку № 6 по вул. Татарбунарській автомобіль «HYUNDAI TUCSON» д.н. ВН 3388 AX, який належить позивачу та був припаркований за правою смугою проїзної частини дороги. Одразу після скоєння ДТП відповідач ОСОБА_1 місце пригоди залишив. Внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав значних механічних ушкоджень.

Своїми діями ОСОБА_1 скоїв правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. ОСОБА_1 в судовому засіданні під час розгляду адміністративної справи стосовно притягнення його до адміністративної відповідальності, свою вину визнав повністю і згідно постанови від 24.03.2015 року по справі №502/565/15-п, яка набрала законної сили, був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього було накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень.

Під час ДТП позивачу було завдано значного матеріального збитку в звязку з пошкодженням автомобіля. Так, відповідно до Висновку № 1312 від 27.04.2015 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості відновного ремонту КТЗ, вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ (в якому перелічені запасні деталі, які необхідно придбати, вартість ремонтних робіт та величина втрати товарної вартості автомобіля) сума спричиненої позивачу матеріальної шкоди станом на дату ДТП 14.03.2015 року склала 49 772 гривні, в тому числі втрата товарної вартості 7296, 87 гривень.

Відповідач ОСОБА_1 не був присутнім під час проведення огляду і фіксування пошкоджень експертом, хоча повідомлявся про це телеграмою (копія додається). Відповідно до ОСОБА_3 № 1312 здачі-приймання висновку судового експерта від 27.04.2015 року вартість роботи експерта склала 1382,4 гривень, які також повинні бути включені до матеріальної шкоди, оскільки оцінка проводилась до початку судового розгляду зазначеного позову.

Відповідно до повідомлення про настання страхового випадку в ПАТ «СК «Країна» від 17.03.2015 року на СТО, де ремонтували автомобіль, було здійснено виплату страхового відшкодування за шкоду заподіяну під час ДТП в розмірі 42 475 гривень, тобто була виплачена вартість відновного ремонту автомобіля, але величина втрати товарної вартості автомобіля відшкодована не була. Таким чином, позивачу залишилась невідшкодованою втрата товарної вартості автомобіля на суму 7296, 87 гривень.

Крім того, через протиправні дії відповідача позивач не мав змоги використовувати автомобіль для особистих потреб та потреб проїзду у справах, тому на час ремонту автомобіля «HYUNDAI TUCSON» д.н. ВН 3388 AX вимушений був орендувати інші автомобілі почергово. Так, відповідно до Договору прокату №111010 від 01.05.2015 року з ТОВ «ВІП Автопрокат» позивачем було взято в прокат автомобіль НОМЕР_2, відповідно до Договору прокату №111011 від 23.05.2015 року з ТОВ «ВІП Автопрокат» позивачем було взято в прокат автомобіль НОМЕР_3, відповідно до Договору прокату №111012 від 13.06.2015 року з ТОВ «ВІП Автопрокат» позивачем було взято в прокат автомобіль НОМЕР_4, що підтверджується відповідними Договорами прокату, додатками до них та квитанціями про сплату коштів. Загалом на прокат автомобілів позивачем було витрачено 23 900 гривень.

Таким чином, як зазначає позивач, через неправомірні дії відповідача він зазнав матеріальних збитків (не враховуючи виплати страхового відшкодування), які досі не компенсовані на загальну суму 32 579,27 гривень.

Крім того, позивач зазначив, що йому було завдано значного морального збитку, який виразився в тому, що було порушено його сон, завдані душевні страждання, близько тижня після ДТП у нього були головні болі, були погіршені стосунки з близькими родичами. Також дії відповідача негативно вплинули на його психологічний стан. Позивач вимушений був затрачувати зусилля на те, щоб відновити стосунки в сімї, які були погіршені через пошкодження автомобіля, а саме з дружиною ОСОБА_4. Дуже багато часу в стані стресу він витратив на пошук автотранспорту, через його знервованість були погіршені стосунки також і з клієнтами по роботі. Декілька тижнів після ДТП позивач фактично не мав відпочинку, що мало негативні наслідки для його психічного та фізичного стану.

Позивач вважає, що діями відповідача ОСОБА_1 йому було завдано значної моральної шкоди, яка визначена ним з урахування розумності і справедливості в розмірі фактично рівному половині вартості невідшкодованої матеріальної шкоди на суму 15 000 гривень.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача 32 579,27 гривень в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди та 15 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Після відкриття провадження у справі на призначену дату судового розгляду позивач в судове засідання не прибув, 04.04.2016 р. за вх. № 3188/16 представником позивача ОСОБА_5 було подано заяву, в якій він просив розглянути позов без присутності позивача та його присутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що автомобіль НОМЕР_1 він придбав спільно з ОСОБА_6, і хоча останній зазначений як власник в реєстраційному документі на відповідний транспортний засіб, вказаним автомобілем вони користуються по черзі в міру необхідності та реєстраційний документ на даний автомобіль знаходиться у нього вдома. Пояснив, що внаслідок технічної несправності автомобіля, під час руху він втратив над ним контроль, в звязку з чим відбулось зіткнення з автомобілем позивача. ДТП сталося у нічний час, після того, як він допоміг виштовхнути автомобіль ВІАЗ-2101 з канави, в яку заїхав ОСОБА_6 у стані алкогольного спяніння, і він вирішив відвезти його додому. Зазначає, що згоден відшкодувати позивачу величину втрати товарної вартості автомобіля та проти відшкодування витрат на оплату оцінки пошкоджень, витрат, понесених позивачем за договорами прокату та відшкодування моральної шкоди заперечує, оскільки, на його думку, позивач не зазнав моральних страждань, адже коли він з ним спілкувався після ДТП, той не виглядав схвильованим та в момент ДТП він не знаходився в своєму автомобілі.

Заслухавши пояснення відповідача, в ході з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Постановою судді Кілійського районного суду Одеської області від 24.03.2015 року у справі № 502/565/15-п ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу 340 гривень. Як зазначено в описовій частині постанови: «14.03.2015 року о 4-ій годині 40 хвилин в м. Кілія по вул. Татарбунарській, навпроти будинку № 6, водій ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ-2101 д.н. В4518 НІ, відволікшись від керування виїхав за межу проїзної частини дороги вправо та не впоравшись з керуванням допустив наїзд на припаркований біля будинку № 6 по вул. Татарбунарській в м. Кілія автомобіль «HYUNDAI TUCSON» д.н. ВН 3388 AX, власником якого є ОСОБА_2. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження» /а.с. 7/. Зазначена постанова набрала законної сили 04.04.2015 року.

Згідно висновку № 1312 від 27.04.2015 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості відновного ремонту КТЗ, вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ (в якому перелічені запасні деталі, які необхідно придбати, вартість ремонтних робіт та величина втрати товарної вартості автомобіля), складеного в присутності представника володільця транспортного засобу ОСОБА_3 та представника СК «УПСК» ОСОБА_7, та акту огляду транспортного засобу, сума матеріальної шкоди, спричиненої володільцю автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_5, пошкодженого при ДТП 14.03.2015 року, на день складення звіту склала 49 772 гривні, в тому числі втрата товарної вартості 7296, 87 гривень. /а.с. 8-32, 34-35/.

Як вбачається з ОСОБА_3 № 1312 попереднього розрахунку вартості висновку судового експерта, представником володільця транспортного засобу ОСОБА_8 наперед сплачено 1382,40 гривень за проведення відповідної експертизи /а.с. 33/.

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 24.04.2013 року РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області, - право користування транспортним засобом «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер ВН 3388АХ, що належить ОСОБА_4, має позивач ОСОБА_2 /а.с. 36/.

14.03.2015 року ОСОБА_2 повідомив голові Правління ПАТ «СК «Країна» про настання страхового випадку за участю застрахованого транспортного засобу - «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_5 /а.с. 37/.

Відповідно до Договору прокату № 111010 від 01.05.2015 року з ТОВ «ВІП Автопрокат» та Додаткової Угоди до нього від 23.05.2015 року позивачем було взято в прокат автомобіль НОМЕР_2; відповідно до Договору прокату № 111011 від 23.05.2015 року з ТОВ «ВІП Автопрокат» та Додаткової Угоди до нього від 13.06.2015 року позивачем було взято в прокат автомобіль НОМЕР_3; відповідно до Договору прокату № 111012 від 13.06.2015 року з ТОВ «ВІП Автопрокат» та Додаткової угоди до нього від 30.06.2015 року позивачем було взято в прокат автомобіль НОМЕР_4. Загальна сума витрат, понесених позивачем в звязку з отриманням послуг з прокату транспортних засобів в період з 23.05.2015 року по 13 липня 2015 року згідно укладених договорів, становить 23 900 гривень, що підтверджується наданими позивачем квитанціями, які наявні в матеріалах справи /а.с. 37-48/.

Згідно розписки від 16.03.2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 3600 гривень на відшкодування коштів, витрачених на транспортування автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_5 з м. Кілія до м. Одеси /а.с. 60/.

Як вбачається з полісу № АЕ/1241132 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, власником транспортного засобу ВАЗ-2101, номерний знак В4518НІА ОСОБА_6 було укладено з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власника відповідного наземного транспортного засобу строком дії з 16.12.2014 р. до 15.12.2015 р. /а.с. 61.

При вирішенні справи судом застосовано наступні положення законодавства:

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

У відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до положень, викладених в ч. 1 ст. ст. 1166 - 1167 ЦК України майнова та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

цивільно-правова деліктна відповідальність це забезпечений державним примусом обовязок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає обєктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 р. у справі 6-2808цс15, яка відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус судів», яка є обовязковою для врахування судом загальної юрисдикції при правозастосуванні.

Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6. Методики передбачено 2 випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

У пункті 32.7 статті 32 Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) чітко встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Ураховуючи те, що згідно з пунктом 8.6 Методики величина втрати товарної вартості транспортного засобу враховує втрату товарного вигляду транспортного засобу, можна вважати, що пункт 32.7 статті 32 Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) також виключав виплату страховиком потерпілій особі і відповідного відшкодування шкоди у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу.

Як зазначено в ст. 57 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 10 ЦПК України /Змагальність сторін/ - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено в ч.1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 4, ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як зазначено в ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачу було спричинено матеріальну шкоду, яку частково відшкодовано в порядку, передбаченому Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Також судом встановлено, що шкоду у вигляді витрат, понесених в звязку з оцінкою пошкоджень транспортного засобу, втрати товарної вартості транспортного засобу, а також витрат на оплату послуг з прокату транспортних засобів, якими був змушений користуватись позивач в звязку з пошкодженням з вини відповідача належного йому транспортного засобу, в порядку, передбаченому Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодовано бути не може, в звязку з чим на час розгляду справи між сторонами зберігається деліктне зобовязання до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України.

Оскільки в силу положень частини другої статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо), то визнаний відповідачем факт користування ним на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 автомобілем ВАЗ-2101, держаний номер НОМЕР_6, придбаним за спільні кошти зі своїм знайомим ОСОБА_6, яким, як джерелом підвищеної небезпеки було завдано шкоду майну позивача, дає суду підстави прийти до висновку, що обовязок з відшкодування спричиненої позивачу шкоди має бути покладений саме на відповідача.

В звязку з цим суд приходить до висновку про задоволення позову про відшкодування матеріальної шкоди у повному обсязі.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного:

Відповідно до вимог ст. та п. . 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб; розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань, зазнаних позивачем та інших обставин.

Суд вважає доведеним факт завдання протиправними діями відповідача моральної шкоди позивачу, що виразилась у душевних стражданнях, що виникли в звязку з пошкодженням належного йому майна та незручностях через неможливість користуватись автомобілем, в звязку з чим позивач обмежений у пересуванні, що на думку суду, порушило нормальний уклад його життя та він зазнав певних обмежень в побуті та на роботі. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, вимушеність змін, понесення непередбачених матеріальних витрат, що потребувало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає такими що підлягають до часткового задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідача відшкодування спричиненої моральної шкоди у сумі 2 000 гривень.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60-61, 88, 209, 212-215 ЦПК, ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_7, що зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_8, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_4, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_5, - 32 579,27 гривень відшкодування матеріальної шкоди; - 2000 гривень відшкодування моральної шкоди; - 551,20 гривень судових витрат; - всього 35 130,47 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_9