Справа № 372/1352/16-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/4915/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 13.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

13 жовтня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Іванової І.М., Верланова С.М.,

при секретарі Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення грошових коштів за депозитним вкладом, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 19 жовтня 2015 року між ним і відповідачем ПАТ «ПІБ» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту), згідно якого він зобовязався передати банку грошові кошти у розмірі 50000 доларів США строком до 16 квітня 2016 року включно, а банк зобовязався прийняти кошти, виплатити йому 9,75 % річних за час користування коштами та повернути їх після закінчення строку. Відповідно до умов договору він вніс на депозитний рахунок № 1101 в банку кошти в розмірі 50202,77 доларів США.

Вказував, що після закінчення строку вкладу, а саме 29 квітня 2016 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою про повернення вкладу, проте банк кошти не повернув посилаючись на їх відсутність. Пізніше почав повертати кошти в розмірі 100 доларів на день. Вважає такі дії порушенням його прав, вимог закону, зокрема ст.ст.526,1058,1060 ЦК України, та умов депозитного договору, укладеного між сторонами. Враховуючи наведене, після уточнення вимог просив стягнути із відповідачана його користь залишок вкладу 45359,30 доларів США.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 206 липня 2016 року позов задоволено, стягнуто із ПАТ «ПІБ» на користь ОСОБА_2 залишок грошового вкладу в розмірі 45359,30 доларів США.

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач ПАТ «ПІБ» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що банк належно виконав свої обовязки за договором банківського вкладу і повернув кошти на поточний рахунок, як передбачено умовами договору. Крім того, суд невірно визначив залишок вкладу, який становив 44759,30 доларів США. Суд не врахував обмеження щодо видачі готівки, встановлені постановою НБУ № 140 від 03 березня 2016 року та № 342 від 07 червня 2016 року. Суд залишив поза увагою, що кошти є власністю позивача і обліковуються на його поточному рахунку.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «ПІБ» апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити і скасувати рішення Обухівського районного суду та ухвалити нове.

Пазивач ременюк М.А. належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не зявивися, причин неявки не повідомив, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що банком не були виконані умови укладеного між сторонами договору банківського вкладу і внесені позивачем кошти повернуті йому частково, а тому решта коштів підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (ч. 2 ст. 1060 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 19 жовтня 2015 року року між ОСОБА_2 і ПАТ «ПІБ» було укладено договір про отримання банківського продукту «Депозит», за яким ОСОБА_2 зобовязався передати банку грошові кошти у розмірі 50000 доларів США строком до 16 квітня 2016 року включно, а банк зобовязався прийняти кошти, сплатити вкладнику 9,75 % річних за час користування коштами та повернути вклад після закінчення строку дії договору. Назва депозиту «Стабільний 6М» (а.с.3-4). Відповідно до взятих на себе зобов'язань ОСОБА_2 перерахував на вказаний у договорі депозитний рахунок в банку № 1101 кошти в розмірі 50000 доларів США.

Також судом встановлено, що після закінчення дії укладеного між сторонами договору банківського вкладу кошти були перераховані банком із депозитного рахунку позивача на його поточний рахунок № 6345 (а.с.6). Позивач 29 квітня 2016 року звернувся до відповідача із письмовою заявою про видачу готівки, проте банк кошти в провному обсязі не повернув посилаючись на обмеження НБУ щодо видачі готівки, а почав повертати періодичними платежами. Відповідно до виписки по рахунку станом 1 липня 2016 року залишок вкладу становить 45359,30 доларів США (а.с.39).

За таких обставин суд обгрунтовано задоволив позов і стягнув залишок грошових коштів на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк належно виконав свої обовязки за договром банківського вкладу і повернув кошти на поточний рахунок позивача, а тому зобов'язання за договором припинилися необгрунтовані, поскільки після перерахування банком вкладу і процентів на поточний рахунок ОСОБА_2, останній звернувся до ПАТ «ПІБ» з письмовою заявою про випату йому цих коштів (а.с.5), що виконано не було і що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року при розгляді справи № 6-140цс13, предметом якої був спір щодо несвоєчасного повернення коштів за договором банківського вкладу (депозиту). При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого за змістом ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобовязання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобовязання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Крім того, такі доводи банку щодо відсутності підстав для повернення коштів суперечать ст.41 Конституції України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Такі доводи суперечать практиці Європейського суду з прав людини щодо захисту права особи на мирне володіння майном, передбаченому Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Колегія суддів вважає безпідставними, посилання в апеляційній скарзі на встановлені Національним банком України обмеження для банків щодо видачі готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати, поскільки постанови НБУ щодо встановлення обмежень по видачі готівкових коштів в іноземній валюті застосуванню не підлягають з наступних міркувань.

Пунктами 1,3 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03 жовтня 1992 року встановлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Пунктом 2 постанови КМ України «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» №731 від 28 грудня 1992 року зобов'язує міністерства, інші органи виконавчої влади, органи господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер; не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію та не опубліковані в установленому законодавством порядку.

Пункт 4«а» Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи та інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженого Постановою КМ України № 731 від 28 грудня 1992 року, вказує, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що зачіпають соціально - економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України.

Пунктам 15 зазначеного положення встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, органи господарського управління і контролю направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. При направленні на виконання та опублікуванні нормативно-правового акта посилання на дату і номер державної реєстрації акта є обов'язковим.

Зі змісту постанов №140 від 03 березня 2016 року та № 342 від 07 червня 2016 року, на які посилається в апеляційній скарзі відповідач, вбачається, що вони стосуються невизначеного кола фізичних осіб, а саме будь-якої фізичної особи, в якої є будь-який вклад в валюті в банках, а отже, зачіпають права та інтереси громадян.

Отже, поскільки, вищевказані постанови Національного банку України були не зареєстровані в МЮ України у встановленому законом порядку, а тому не набули чинності і відповідно не можуть бути підставою для відмови у видачі готівкових коштів, внесених позивачем на депозитний рахунок.

Крім того, відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, банк, відмовляючи у поверненні коштів ОСОБА_2 порушує право власності останнього, що суперечить вимогам законодавства України та принципам міжнародного права.

Посилання у скарзі на те, що суд невірно визначив залишок вкладу, який на час ухвалення рішення становив 44759,30 доларів США, безпідставні, поскільки в наданій банком суду виписці з рахунку позивача станом на 01 липня 2016 року вказано залишок коштів в розмірі 45359,30 доларів США (а.с.39). Будь-яких інших документів чи доказів про залишок коштів банком суду не надавалося.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк у вересні 2016 року вже виплатив позивачу грошові кошти в повному обсязі, колегія суддів не приймає до уваги, як такі, що не мають правового заначення для вирішення спору, поскільки суд перевіряє законність рішення на момент його ухвалення. Станом на 6 липня 2016 року, тобто станом на час ухвалення рішення, кошти позивачу перераховані відповідачем не були.

Зазначення в апеляційній скарзі про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, зокрема замість вимоги про стягнення грошових коштів, він мав заявити вимогу до банку про зобовязання повернути такі кошти, необгрунтовані і суперечать ст.16 ЦК України, яка передбачає такий спосіб захисту цивільних прав як стягнення грошових коштів, а також суперечить ст.11 ЦПК України, згідно якої право розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд належить виключно стороні, в даному випадку позивачу.

Твердження у скарзі про те, що укладений між сторонами договір банківського вкладу не вказує на виникнення у банку перед клієнтом грошового боргу і суперечить правовій природі такого договору надумані. Як вище вказувалося згідно умов договору банк зобовязався повернути позивачу вклад та проценти після закінчення строку його дії. Даний договір за своїм змістом є грошовим зобовязанням, бо полягає у виплаті грошових коштів, а отже факт невиконання договору свідчить про виникнення у банку грошового боргу перед вкладником, і право останнього вимагати стягнення грошових коштів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: