Головуючий в І інстанції Потапенко А.В.
Єдиний унікальний № 374/423/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Ржищів

Ржищівський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Потапенка А.В.,

за участі: секретаря Маламан Я.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

відповідача за зутрічним позовом - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі-Банк) звернувся до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що 23 липня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір № 500503491, відповідно до умов якого позивач зобов'язувався надати відповідачеві кредит у сумі 49 869 грн 38 коп. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язувався у порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком 1 до нього - графіком погашення кредиту.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 49 869 грн 38 коп., що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. У порушення умов договору відповідач свої зобов'язання не виконав, в результаті чого станом на 24 серпня 2015 року має прострочену заборгованість за кредитом - 43 297 грн 19 коп., за відсотками - 4 471 грн 02 коп та по комісії - 7 679 грн 91 коп. У зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору їй було нараховано неустойку, яка на 24 серпня 2015 року становить штраф - 1 200 грн.

Відповідно до умов договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов'язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати дострокового виконання зобов'язання з повернення кредиту за договором. На виконання умов договору відповідачу була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, заборгованості за відсотками та неустойкою.

У зв'язку із цим, позивач, керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 549, 554, 623, 624, 625, 1049, 1054 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 56 648 грн 12 коп. та 1 218 грн на відшкодування судового збору.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із уточненим у подальшому зустрічним позовом, посилаючись на те, що надання та підписання кредитного договору від 23 липня 2014 року № 500503491 відбувалося за проханням ОСОБА_4, який пояснив, що йому нема чим платити заробітну плату своїм працівникам, в тому числі і її племінниці ОСОБА_6, яка на той час працювала в нього і також просила за нього. При цьому ОСОБА_4 неодноразово просив позивача про отримання кредиту та обіцяв обов'язково його повернути. ОСОБА_4 вдалося переконати її, що призвело до надання ПАТ "Альфа-банк" кредиту на її ім'я. Лише коли восени 2014 року з ОСОБА_5 почали надходити листи та дзвінки про кредитну заборгованість позивач зрозуміла, що була обманута ОСОБА_4, який пояснював, що у нього виникли тимчасові фінансові труднощі а згодом зв'язок із ним припинився. Протягом року позивач отримала безліч телефонних дзвінків, листів, в яких її просили погасити заборгованість по кредиту та обіцяли подати до суду, погрожували забрати будинок, що зробило життя ОСОБА_2 нестерпним. Восени 2015 року ОСОБА_2 звернулася до журналіста телебачення "Нового каналу" і розповіла про шахрайські дії ОСОБА_4, оскільки з'ясувалося що вона не одна обманута ОСОБА_4 Журналіст зустрічався 5 жовтня 2015 року з ОСОБА_4, який написав розписку про те, що кредит, який взяв на ім'я ОСОБА_2 зобов'язувався повністю виплатити разом з боргами. ОСОБА_4 в рахунок сплати боргу особисто здійснював виконання обов'язку повернення кредиту за рахунок власних коштів, а Банк прийняв таку суму коштів та не вимагав від ОСОБА_2 доказів сплати коштів за кредит. Волевиявлення позивача на підписання договору №500503491 від 23 липня 2014 року не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

У зв'язку з цим, ОСОБА_2, посилаючись на вимоги статей 16, 203, 204, 229, 230, ч. 3 ст. 215, ч.ч. 1, 2 ст. 1046, ч. 1 ст. 1051 ЦК України просила кредитний договір № 500503491 від 23 липня 2014 року визнати недійсним; у задоволенні позовних вимог ПАТ "Альфа-банк" про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості за договором № 500503491 від 23 липня 2014 року у розмірі 56 648 грн. 12 коп. відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні 22 січня 2016 року позовні вимоги первісного позову підтримував в повному обсязі та просив їх задовольнити. Вимоги зустрічного позову не визнав та просив у задоволенні вимог за зустрічним позовом відмовити. Указував на те, що отримання кредитних коштів в сумі 49 869, 38 грн. відповідачем підтверджується меморіальним ордером №8136. На погашення кредитних зобов'язань станом на вересень 2015 року сплачено 18 500 грн., тобто умови договору виконувались. ОСОБА_2 визнає що брала кредит на своє ім'я, але за проханням ОСОБА_4 Вони разом отримали кредитну картку та зняли кошти. Кредитний договір та додатки до нього підписано ОСОБА_2 Вважав, що зобов'язання ОСОБА_4 згідно розписки від 3 жовтня 2015 року щодо виплати коштів за кредитним договором не пов'язане із первісним позовом, тому відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 мають бути розглянуті окремо.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 фактично взяв кредит, оформивши його на ім'я ОСОБА_2 На меморіальному ордері немає підписів у лівому куті. Крім того, рахунки, що були відкриті при оформленні кредитного договору не відповідають тим, що зазначені у виписці по особовому рахунку, отже при укладенні договору є порушення банку. Наданою ОСОБА_4 розпискою підтверджується те, що він фактично отримував грошові кошти ОСОБА_2 після укладення нею кредитного договору. ОСОБА_4 підтвердив, що знімав кошти з картки, частково сплачував кошти на погашення кредиту. Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_4 підтвердили, що ОСОБА_2 кошти не отримувала. Отже, він вважає, що під час укладення кредитного договору умисними діями працівників ОСОБА_5 порушено цивільне законодавство України, тому договір слід визнати недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. Сама ОСОБА_2 із працівником ОСОБА_5 не обговорювала умови договору. Завчасно підготовлені документи на час приходу ОСОБА_2 до філії ОСОБА_5 вже були роздруковані. Вона підписувала договір не читаючи. Він вважає, що між працівником ОСОБА_5 та ОСОБА_4 була зловмисна домовленість. Працівник ОСОБА_5 під укладення договору не з'ясовував розмір доходу ОСОБА_2, не з'ясував цілей отримання кредиту, лише вказував де підписати. Крім того, представник ОСОБА_5 повинен був вручити документи особисто ОСОБА_2, хоча цього не зробив. Процес оформлення таких договорів у ОСОБА_4 та працівника ОСОБА_5 був налагоджений. У подальшому ОСОБА_4 заохочував працівника ОСОБА_5, шляхом передання грошових коштів. Дії працівника ОСОБА_5 мають умисний характер. Він також зазначав, що управлінням поліції в Голосіївському районі за заявою ОСОБА_2 внесено дані до ЄРДР, кримінальне провадження № 0011002 від 17 листопада 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

У задоволенні вимоги первісного позову просив відмовити, вимоги зустрічного позову задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнала, пояснивши, що вона на прохання ОСОБА_4 та на прохання своєї племінниці ОСОБА_8, яка на той час працювала у ОСОБА_4, оформила договір на своє ім'я про надання кредиту № 500503491 від 23 липня 2014 року. Розмір кредиту 49 869 грн 38 коп. У відділенні ОСОБА_5 у неї взяли паспорт та індентифікаційний код. Жодні умови договору вони не обговорювали. Договір вона підписувала у місцях де зазначала працівник ОСОБА_5, але не читала його. Умови договору були записані зі слів ОСОБА_4, оскільки по дорозі до відділення ОСОБА_5 останній запитував у неї про місячний дохід. Насправді її дохід на той час складав близько 2 тис. грн. Після підписання договору, примірник договору та кредитну картку, на якій були кредитні кошти співробітниця ОСОБА_5 передала ОСОБА_8 Т.С. На вулиці біля машини ОСОБА_4 забрав у ОСОБА_8 документи та кредитну картку. Гроші вона фактично не отримувала, з картки гроші знімав особисто ОСОБА_4 ОСОБА_4 дав їй 5 тис. грн як винагороду за послуги, оскільки йому Банк відмовив у наданні кредиту. Її примірник кредитного договору забрав собі ОСОБА_4, у подальшому договір повернув за сприяння поліції. Спочатку він сплачував кошти за кредит, потім пояснив, що у нього фінансові проблеми і платити перестав. Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 підтримувала та просила їх задовольнити.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показав, що у суді зі слів ОСОБА_2 він дізнався, що є такі справи з ОСОБА_4 він також оформив такий кредит у травні 2015 року, а кошти віддав ОСОБА_4 Спочатку як обіцяв ОСОБА_4 кредит погашав, потім платити перестав. Йому стало відомо, що таких кредитів ОСОБА_4 умовив оформити 20 чоловік.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показав, що він також у 2014 році на прохання ОСОБА_4 оформив кредит у ПАТ "Альфа Банк", однак кредитні кошти він фактично не отримував, а оформила його на своє прізвище та передав гроші ОСОБА_4 Ні договору, ні банківської картки він не бачив, карткою користуватись не вміє. У цей же день вони так само оформили кредит в іншому банку. За це ОСОБА_4 дав йому 2400 грн та сказав, що кредит буде погашати сам. На підтвердження своїх слів про повернення кредиту 04 жовтня 2015 року він написав розписку, згідно якої ОСОБА_4 зобов'язувався повернути йому гроші в сумі 45 000 грн до 11 жовтня 2015 року. На даний час гроші він не повернув.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав, що ОСОБА_2 постраждала від дій ОСОБА_4 він також на прохання ОСОБА_4 оформив кредитний договір, гроші з якого віддав ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, що вона познайомилась з ОСОБА_2 у жовтні 2015 року коли приїхали журналісти "Нового каналу". ОСОБА_2 розповіла, що вона не отримала коштів від ОСОБА_4, точно не знає. Розписку ОСОБА_4 писав у присутності журналіста.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що вона працювала у ОСОБА_4 в кафе, ОСОБА_2 її тітка. Вона розповідала про тітку яка є пенсіонером, потім вони з ОСОБА_4 познайомились. ОСОБА_4 показував папку, де у нього зберігалось багато кредитних договорів на різних людей. Вона умовила тітку так само укласти кредитний договір. Попередньо домовився ОСОБА_4 із працівницею ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_5, і працівниця банку вже чекала їх у м. Києві на станції метро "Видубичі". Зустріч відбулась в магазині "Фуршет", у якому є відділення ОСОБА_5. Працівниця ОСОБА_5 вийшла до них з бейджиком ПАТ "Альфа Банк" і забрала документи, сказала, що ОСОБА_2 можуть дати 40 тис. грн. ОСОБА_4 до відділення не заходив, сказав, щоб вона з тіткою зайшла та забрала документи, що вони й зробили. Потім поїхали до іншого відділення ОСОБА_5, де ОСОБА_4 зняв кошти. У подальшому на зворотньому напрямку у м. Києві біля станції метро "Видубичі" ОСОБА_4 передавав грошові кошти одній із працівників ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_5. ОСОБА_2 дав 5 тис. грн. як винагороду за послуги. Він запевняв, що буде платити за кредит та показував квитанції. Потім він сказав, що у нього проблеми та хотів позичити у ОСОБА_2 5 тис грн. Під час оформлення кредиту тітка мала дохід близько 2 тис. грн, а щомісячний платіж по кредиту складав 2 300 грн. Кредитний договір вона не бачила та не читала його.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердив пояснення відповідача та представника відповідача, вказував, що влітку 2014 році йому потрібні були кошти. ОСОБА_5 відмовив йому у наданні кредиту, причин не повідомив. У нього працювала племінниця ОСОБА_2 - ОСОБА_8, яка їх познайомила і запропонувала взяти кредит. Він дав 5 тис. грн. ОСОБА_2 за оформлення кредиту, решту 30 тис. грн взяв собі. Спочатку кредит погашав, потім не зміг, не вистачало коштів. Інші кредити оформляли за його ініціативою. До відділення ОСОБА_5, що на проспекті Воз'єднання в м. Києві він не заходив. Картку отримала ОСОБА_2, гроші з картки у цьому ж відділенні ОСОБА_5 він з ОСОБА_2 знімав разом, він вставляв картку на набирав код, оскільки ОСОБА_2 не вміла користуватись банкоматом. Договір був у нього, потім у вересні 2015 року він віддав його ОСОБА_2 Нікому із працівників ОСОБА_5 він кошти не передавав. Розписка (а.с.73) дійсно написана ним власноручно. Зобов'язувався погашати кредит за ОСОБА_2 по мірі можливості.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне.

Судом встановлено, що 23 липня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с. 4-10) було укладено Договір № 500503491 про надання кредиту. Сума кредиту складає 49 869 грн 38 коп., процентна ставка за користування кредитом - 17,99 % річних, дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій - 24 липня 2017 року. Відповідно до п. 4 Договору позичальник зобов'язується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена розділом № 1 цього договору та/або інших платежів, сплата яких передбачена цим договором (далі - Прострочення платежу) сплатити ОСОБА_5 штраф у розмірі 50 грн. 00 коп. за кожне допущене позичальником Прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. Відповідно до п. 13 розділу 2 Договору позичальник зобов'язується повертати отриманий кредит, сплачувати проценти за його користування та/або комісії та/або інші платежі за цим Договором, у порядку, визначеному Договором. В день укладення Договору позивачем було складено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг за позичальником ОСОБА_2 (а.с.9 ).

Із розрахунку поданого Банком судом встановлено, що загальна сума заборгованості за кредитним договором № 500503491 від 23 липня 2014 року станом на 24 серпня 2015 року становить 56 648 гривні 12 копійок, з яких: 43 297 гривні 19 копійок - заборгованість за кредитом, 4 471 гривень 02 копійки - заборгованість по відсотках, 7 679 гривень 91 копійка - заборгованість по комісії, 1 200 гривень - штраф (а.с.11).

Згідно виписки по особовим рахункам з 23 липня 2014 року по 24 червня 2015 року встановлено, що ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 49 869 грн 388 коп. (а.с.14).

Згідно вимоги про повернення кредиту від 23 липня 2014 року, ОСОБА_2 було надіслано вимогу ОСОБА_5 про дострокове повернення кредиту з повідомленням про розмір заборгованості (а.с. 15).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом ст. 549 ЦК України та умов договору, у разі невиконання, чи несвоєчасного виконання зобов'язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами договору, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу неустойку (штраф, пеню).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

На даний час заборгованість по договору боржником не погашена.

Разом з тим, суд приймає до уваги доводи відповідача та його представника щодо визнання спірного кредитного договору недійсним, у зв'язку з його укладенням під впливом обману.

Згідно копії розписки від 5 жовтня 2015 року ОСОБА_4 зобов'язувався виплатити повну суму кредиту в "Альфа-Банк" взятого на ім'я ОСОБА_2 включно з боргом. Зобов'язувався щомісячно вносити кошти до банку згідно кредитного договору та виплатити всю суму до серпня 2017 року (а.с.73, 104).

Відповідно до висновку, затвердженого начальником Кагарлицького РВ(з обслуговування Кгарлицького району та міста Ржищів) ГУ МВС України в Київській області від 10 серпня 2015 року встановлено, що ОСОБА_2 23 липня 2014 року взяла на своє ім'я кредит для ОСОБА_4, який зобов'язувався його виплатити. ОСОБА_4 отримав кредитний договір та пластикову банківську картку (а.с. 106 зворот).

Згідно листа Управління поліції в Голосіївському районі ГУ НП в м. Києві від 11 листопада 2015 року за зверненням ОСОБА_2 внесено матеріали до ЄРДР №0011002 від 17 листопада 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с.230).

Відповідно до п. 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю державивідповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша

статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядкуукладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 обгрунтовуючи підстави заявленого зустрічного позову указував на те, що кредитний договір слід визнати недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України такими, які мають істотне значення є обставини щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та щостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.8 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пунктах 19, 20 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України встановлено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або наслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, на відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

З досліджених у судовому засіданні доказів у їх сукупності, а саме: пояснень відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, свідка ОСОБА_4, свідка ОСОБА_8 та письмових доказів (а.с. 101, 104, 106), у тому числі листа Управління поліції в Голосіївському районі ГУ НП в м. Києві про внесення за зверненням ОСОБА_2 матеріалів до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, судом встановлено, що кредитний договір № 500503491 від 23 липня 2014 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 під впливом обману, внаслідок умисних дій працівника ОСОБА_5, що діяла за попередньою домовленістю із ОСОБА_4, ОСОБА_2 введено в оману щодо її прав та обов'язків як сторони кредитного договору, що є обставинами, які мають істотне значення. Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 не роз'яснено умови кредитного договору, до анкети-заяви внесено дані щодо доходу ОСОБА_2 як пенсіонера в сумі 5 600 грн, які не відповідають дійсності. Крім того, ОСОБА_2 працівниками ОСОБА_5 введено в оману щодо її зобов'язань за кредитним договором, оскільки ОСОБА_4 запевняв її, що кредит буде погашати сам, про що свідчать його показання як свідка та текст розписки від 5 жовтня 2015 року. Згідно показань свідка ОСОБА_8 встановлено, що після зняття кредитних коштів ОСОБА_4 передавав кошти працівнику відділення ОСОБА_5, в якому був завчасно підготовлений та укладений оспорюваний кредитний договір.

Суд враховує ту обставину, що ОСОБА_2 взагалі не потребувала послуг в отиманні кредитних коштів. Після укладення договору, 23 липня 2014 року ОСОБА_2 не виконувала його умов, примірник кредитного договору знаходився у ОСОБА_4, який і проводив платежі на погашення кредиту у розмірі 18 500 грн. Ці обставини підтверджуються його показаннями як свідка, текстом розписки від 5 жовтня 2015 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог первісного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та щодо задоволення у повному обсязі позовних вимог уточненого зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Водночас судом в порядку ч. 4 ст. 10, ст. ст. 11, 60, 170, 191 ЦПК України неодноразово відкладалось судове засідання для необхідності допиту свідка ОСОБА_13, що діяла від імені ОСОБА_5 під час укладення кредитного договору №500503491 від 23 липня 2014 року. Однак, ОСОБА_5 явку зазначеного свідка не забезпечив, як і не забезпечив явку у судові засіданні свого представникаи, доводів та доказів на заперечення обставин, на які посилалася ОСОБА_2 у зустрічному позові не надав.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору, який відповідач ОСОБА_2 сплатила при подачі зустрічного позову до суду за одну вимогу немайнового характеру та підтверджений документально (а.с.119), тому з відповідачів за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом слід стягнути кошти на відшкодування судового збору в розмірі 487 грн 20 коп. у рівних частинах з кожного, тобто по 243 грн 60 коп.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 230, 526, 530, 536, 549, 610, 629, 1049, 1054 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст. ст. 3, 4, 6-8, 10, 11, 15, 30, 60, 64, 88, 212-218, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору, - задовольнити у повному обсязі.

Кредитний договір № 500503491 від 23 липня 2014 року визнати недійсним.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" та з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти на відшкодування судового збору у розмірі 487 гривень 20 копійок у рівних частинах з кожного, а саме: по 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Ржищівський міський суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 12 травня 2016 року.

Суддя: