Справа № 489/3360/16-ц
Номер провадження 2/489/1969/16
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

18 жовтня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про розірвання договору довічного утримання,

встановив

В червні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого відповідач зобов'язалася довічно утримувати позивача, а остання - передати у власність відповідача 27/100 частки житлового будинку. Вказує, що відповідач припинила виконувати належним чином свої обов'язки.

Позивач просила суд з цих підстав розірвати договір довічного утримання та скасувати право власності на 27/100 часток домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: вул. Лінія дванадцята, 111 в м. Миколаєві на ім'я відповідача.

Позивач в судове засідання не з'явилася, від представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач в судові засідання 22.09.2016 та 18.10.2016 не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином,про причини неявки суду не відомо.

Ухвалою суду вирішено проводити заочний розгляд справи.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

13.10.2010 між позивачем та відповідачем укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого, позивач передала у власність відповідачу 27/100 часток домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: місто Миколаїв, вул. Лінія дванадцята, 111 взамін чого відповідач зобов'язався забезпечувати позивача довічним доглядом.

Відповідно до п. 7 за згодою сторін обов'язок набувача майна по наданню відчужувачу догляду визначається у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання та користування спірного приміщення; забезпечення щоденним триразовим калорійним повноцінним харчуванням; забезпечення придатним для носіння одягом тощо.

Відповідно до п. 8 вказаного договору, грошове забезпечення на місяць за згодою сторін становить 1000 грн.

Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав від 25.11.2010 право власності на спірні 27/100 частки житлового будинку зареєстровано за відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на те, що відповідач перестав надавати їй будь яку допомогу, обумовлену умовами спірного договору.

Суд встановив, що спірний договір укладений сторонами правомірно, на підставі глави 57 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона передає другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання має бути визначено всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач мала забезпечувати відчужувачів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірваний рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Тобто, підставою для розірвання спірного договору може бути невиконання або неналежне виконанням набувачем обов'язків за договором довічного утримання, незалежно від його вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Особливості правової природи договору довічного утримання та положення ст. ст. 610, 614 ЦК України покладають на набувача обов'язок щодо доведення обставин належного виконання умов цієї угоди.

При цьому, не має правого значення наявність чи відсутність його вини у невиконанні договору, оскільки саме таке застереження містить ст. 755 ЦК України, якою врегульовано підстави його припинення на вимогу відчужувача.

За таких обставин, враховуючи вище наведені обставини та те, що відповідач в судові засідання не з'явилась та не надала жодних доказів для спростувань тверджень позивача, суд приходить до висновку, що відповідачем взяті на себе зобов'язання за договором довічного утримання не виконуються, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача про скасування права власності на спірні 27/100 часток житлового будинку та внесення змін до Реєстру, то вони задоволенню не підлягають, оскільки судове рішення є підставою для внесення відповідних змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, визнання суд недійсним договору довічного утримання є підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації прав.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 213-215, 226 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання довічного утримання - задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 13.10.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за №2259.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Кокорєв