Справа № 489/3676/16-ц
Номер провадження 2/489/2101/16
РІШЕННЯ

Іменем України

25.10.2016 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді - Тихонової Н.С.,

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна.

Свої вимоги мотивував тим, що з вересня 2011 року по липень 2014 року він проживав однією сім'єю, без реєстрації шлюбу з відповідачкою. Від спільного проживання в них народилась донька - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 За час проживання однією сім`єю відповідачка ОСОБА_3 на підставі договору дарування, який в подальшому було визнано удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу, набула право власності на 23/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1. Позивач вважає, що оскільки зазначене нерухоме майно було набуто відповідачкою в період перебування у фактичних шлюбних відносинах, воно є спільним майном подружжя і він має право на ? його частку.

Посилаючись на викладене та бажаючи захистити своє право на частку в спірному майні, позивач, керуючись ст. 74 СК України, просив суд: встановити факт проживання однією сім'єю його і ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з вересня 2011 року по липень 2014 року; визнати 23/100 частин житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями, огорожею та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном, що набуте ним та ОСОБА_3 за час сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на ? частку із 23/100 частин житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями, огорожею та спорудами по АДРЕСА_1, та за ОСОБА_3 - ? частку, припинивши право спільної сумісної власності на частину житлового будинку.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому наполягав на тому, що єдиними доказами, на підставі яких має бути задоволено заявлені вимоги є факти, встановлені рішеннями судів, а саме - рішення Ленінського райсуду м. Миколаєва від 18.05.2015 року та від 09.11.2015 року, ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 14.12.2015 року.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Згідно Ухвали суду проводиться заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Між тим згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилається на те, що він та відповідачка ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2011 р. по липень 2014 р.

Вказані обставини були встановлені при розгляді судом цивільної справи № 2/489/562/2015 та № 2/489/861/2015, та не потребують додаткового доказування при розгляді даної справи.

Враховуючи викладене суд вважає, що вимоги позивача в частині встановлення факту поживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Водночас позивачем було заявлено вимоги про визнання нерухомого майна спільним сумісним та його поділ.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідачка в період спільного проживання з ним набула право власності на 23/100 частини житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями, огорожею та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, який в подальшому за рішенням суду було визнано удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу, через що вказане майно є спільною власністю подружжя, на думку позивача.

05.05.2012 р. ПН ММНО Помазан Я.В. було посвідчено Договір за реєстровим номером № 791, згідно якого 23/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 їх власник ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3

В подальшому, згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва по справі № 2/489/861/15, яке набрало законної сили, встановлено, що вищевказаний договір є удаваним правочином який приховує договір купівлі-продажу цієї нерухомості між тими ж особами.

Згідно із ч. 1. ст. 74 СК «якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними». Частиною 2 ст. 74 СК встановлено правовий режим майна, набутого чоловіком та жінкою під час проживання сім'єю: «На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі,поширюються положення глави 8 СК».

Інакше кажучи, фактичні шлюбні відносини, тобто проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, породжують ті самі юридичні наслідки майнового характеру, що і перебування у зареєстрованому шлюбі. Зокрема все майно, набуте фактичним подружжям, належить їм на праві спільної сумісної власності, частки фактичного подружжя у разі поділу їхнього спільного майна вважаються рівними, вони мають рівні права щодо користування, володіння та розпорядження спільним майном і т. д. Винятки із вказаних правових норм, встановлені главою 8 СК, застосовуються до фактичного подружжя так само, якби ці особи перебували б у зареєстрованому шлюбі.

При цьому, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вищенаведена Правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801 цс 16

Отже, судом встановлено (вказані обставини підтверджуються рішенням суду у цивільній справі № 2/489/861/15, яке набрало законної сили), що договір дарування 23/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарським та побутових будівель і споруд, укладений 05.05.2012 р. на користь ОСОБА_3, приховував договір купівлі-продажу цієї нерухомості за кошти, які належали ОСОБА_6 від продажу належної йому квартири. Дійсне і вільне волевиявлення ОСОБА_6 як власника коштів, за які в повному обсязі було придбане майно, було направлено на сплату ціни придбання майна саме на ім'я ОСОБА_3, а не на себе чи ОСОБА_2, таке ж уявлення про набування вказаної нерухомості мав і ОСОБА_2

При розгляді вищезазначеної цивільної справи судом було також встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 погодили, що кошти від продажу належної ОСОБА_6 квартири підуть на забезпечення житлом саме ОСОБА_3 Дані обставини раніше не заперечував і позивач ОСОБА_2

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, ті обставини, що спірне нерухоме майно було придбано лише для забезпечення житлом ОСОБА_3 особисто, були встановлені при розгляді судом цивільної справи № 2/489/861/2015, та не потребують додаткового доказування при розгляді даної справи.

За таких обставин позовні вимоги щодо визнання майна спільним та його поділ з припиненням права власності на частку, задоволенню не підлягають через їх безпідставність.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62, 212-214 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вересня 2011 року по липень 2014 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С.Тихонова