20.10.2016 Єдиний унікальний № 371/872/16-ц Провадження № 2/371/350/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області в складі

головуючого судді Капшук Л.О.,

за участю :

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

з секретарем Січкаренко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

У С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 22 серпня 2008 року між ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є позивач, та третьою особою ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № NKIPGA, згідно з яким їй надано в кредит грошові кошти в сумі 44289,10 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 22.08.2013.

Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 23 серпня 2008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 76,40 км.м., житловою площею 42,50 кв.м, який розташований по вулиці Чапаєва, 28 міста Миронівка Київської області. Вартість предмету іпотеки сторони визначили в розмірі 280940,40 грн.

В порушення зобовязань за договором ОСОБА_4 допустила заборгованість по сплаті кредиту в сумі 39869,56 доларів США, по сплаті відсотків за користування кредитом в сумі 30911,47 доларів США, по комісії за користування кредитом в сумі 8224,29 доларів США. Крім цього, їй за прострочення кредиту нараховано пеню в сумі 100699,99 доларів США. Загальний розмір заборгованості за кредитним договором склав 179705,31 доларів США.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є будинок, розташований в місті Миронівка Київської області по вулиці Чапаєва, 28 шляхом продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку, що являється предметом іпотеки, та стягнути судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача вказав, що позовні вимоги підтримує, пояснив, що будинок, який став предметом іпотеки придбаний не за рахунок кредитних коштів, іншого житлового приміщення мешканцям будинку позивач надати не може.

Представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав, пояснив, що позов вважає безпідставним, відповідач не може бути виселена з житлового будинку, який є її постійним місцем проживання та був придбаний не за рахунок кредитних коштів.

Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

В судовому засіданні встановлено, що 22 серпня 2008 року між ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є позивач, та третьою особою ОСОБА_4 укладено кредитний договір № NKIPGA, згідно з яким кредитор зобовязався надати, а позичальник ОСОБА_4 отримати валютний кредит. Сума кредиту склала 44289,10 доларів США (а.с.,а.с. 18-20).

Згідно п. 8.1. договору банк зобовязався надати кредитору кредитні кошти на строк з 22.08.2008 по 22.08.2013 включно на споживчі цілі.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісій та пені за невчасну сплату кредиту та відсотків.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач ОСОБА_3 23 серпня 2008 року уклали іпотечний договір (а.с.,а.с. 22-26).

Згідно з п. 35.3 даного договору відповідач надав в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами що знаходяться в місті Миронівка Київської області по вулиці Чапаєва, 28, загальною площею 76,40 кв.м, житловою площею 42,50 кв.м., погріб цегляний, літня кухня з прибудовою, сарай цегляний, вбиральня цегляна, гараж цегельний, колодязь, огорожа металева. Майно належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до п. 35.5 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 280940,40 грн.

В матеріалах справи наявні дані, які вказують на ті обставини, що в будинку, який став предметом іпотеки, відповідач ОСОБА_3 проживає одна. Вказані обставини підтверджені довідкою Миронівської міської ради Миронівського району Київської області № 20-50/3654 від 21.09.2016 (а.с. 68).

Судом установлено, що позичальник ОСОБА_4 порушила умови кредитного договору, зокрема, не здійснювала погашення кредиту та процентів за його користування в установлені кредитним договором строки, допустила заборгованість за кредитом в сумі 179705,31 доларів США, з яких по тілу кредиту 39869,56 доларів США, по сплаті відсотків за користування кредитом 30911,47 доларів США, по комісії за користування кредитом 8224,29 доларів США. За прострочення кредиту позивачем нараховано пеню в сумі 100699,99 доларів США.

За змістом частини 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно положень вказаної статті у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частин 1 та 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Дані норми вказують на ті обставини, що для початку кредитор повинен надіслати письмову вимогу про виселення, і лише у разі, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У матеріалах справи наявна письмова вимога про добровільне звільнення відповідачем житлового будинку, адресована третій особі, а її копія відповідачу, проте відсутні відомості щодо вручення письмової вимоги про виселення відповідача, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, не містить відомостей про його вручення адресату (а.с., а.с. 14-16). Наявність відомостей про відправлення зазначених вимог не може свідчити про їх вручення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом наведених норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Відповідачем в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, позивач не спроможний надати відповідачу інше житлове приміщення для постійного проживання, тому передбачені законом підстави для виселення відповідача із зазначеного будинку без надання їй іншого постійного житла відсутні.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, понесені позивачем судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору, не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, ст. ст. 526, 575, 589, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 33, 35, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57- 60, 61, 64, 79, 84, 88, 179, 208, 209, 212 215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд Київської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя підпис ОСОБА_5

Згідно з оригіналом.

Суддя Л.О.Капшук