Справа № 462/4387/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/5244/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третьої особи ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідокдорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20 квітня 2016 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути із відповідача в користь позивача 8 049,12 грн. майнової і 1 000 грн. моральної шкоди, 487,20 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач, посилаючись на необгрунтованість рішення, яке ухвалене з порушенням матеріального та цивільного процесуального законодавства. Вважає, що судом не встановлено факту як проведення позивачем розрахунків за виконані роботи по ремонту автомобля, так і повернення пошкоджених та замінених у процесі ремонту вузлів, запасних частин та комплектуючих частин. Не подано до матералів справи довідки ДАІ про пошкодження автотранспортного засобу, висновок спеціаліста- автотехніка, або висновку судової автотоварознавчої експертизи, відповдно до Порядку розрахунку вартості відновлювального ремонту, яке встановлюється Методикою проведення товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Судом не враховано, що ОСОБА_2 звернувся по ремонт автомобля через місяць після події, у лютому 2007 року. У матеріалах цивільної справи відсутнй акт виконаних робіт саме на суму 8 049, 12 грн. А наявний рахунок-фактура № ЛА- 000488 вд 27 лютого 2007 року та наряд-замовлення від 28 лютого 2007 року не є належними та допустимими доказами у розумнні ст.ст. 10, 60, 57 ЦПК України. Позивач на момент ДТП не мав договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Вважає, що судом неправомірно не застосовано термін позовної давності відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, що не відповідає вимогам матеріального права. Дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача та йому завдано майнової та моральної шкоди, сталася 28 січня 2007 року, коли позивач дізнався про порушення свого права та особу, яка його порушила. ОСОБА_2 визнав у судовому засіданні, що йому було про це відомо ще у 2007 році. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення майнової і моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 28 січня 2007 року в 19 годині 45 хвилин на перехресті вулиці Любінська та Окружна у м.Львові ОСОБА_3, керуючи власним автомобілем «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснюючи поворот ліворуч, не надав дорогу зустрічним транспортним засобам, чим порушив Правила дорожнього руху. Внаслідок цього відбулося зіткнення автомобіля під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Део Ланос», державний реєстраційний номер 90042ТС, під керуванням ОСОБА_2 Транспортні засобі отримали технічні ушкодження.

Постановою судді Залізничного районного суду Львівської області від 10 лютого 2014 року, яка не скасована і є чинною, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.17).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 у лютому-березні 2007 року на ремонт автомобіля «Део Ланос», внаслідок його пошкодження в ДТП витрачені кошти в загальному розмірі 8 049,12 грн. Такий розмір витрат підтверджується нарядами-замовленнями ЛА-000488 від 28 лютого 2007 року на суму 4 16,64 грн. та ЛА-001050 від 27 березня 2007 року на суму 34,98 грн. з відмітками в кожному з них про проведення замовником остаточного розрахунку, фіскальними чеками від 28 лютого 2007 року і 27 березня 2007 року на відповідні суми, товарним чеком від 27 лютого 2007 року за автомобільну фарбу на суму 776 грн. та чеками від 2 березня 2007 року і 27 березня 2007 року на подушку безпеки водія (1 987,50 грн.) і модуль управління подушкою безпеки (1 134 грн.).

Перелік проведених і оплачених робіт, матеріалів та запчастин, оплачених ОСОБА_2, відповідає пошкодженням, які встановлені в протоколі огляду і перевірки технічного стану його автомобіля від 28 січня 2007 року. Встановлено, що запчастини придбані і ремонт проведено через місяць після ДТП, ще за місяць часу замінено подушку безпеки водія і модуль управління такою. Суд прийшов до вірного висновку, що ремонт автомобіля позивача у такому обсязі, з оплатою 8 049,12 грн. проводився у зв'язку із ДТП, яка сталася з участю сторін.

Відповідно до ст. 22, ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Положення статті 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 зазначеного Кодексу, у зв'язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальній нормі.

Вирішуючи спори, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, належить виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обов'язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей.

Таким чином, правила щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, встановлені ст. 1188 ЦК України, згідно ч. 1 якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

З урахуванням приписів зазначеної правової норми, суд у встановленому законом порядку на підставі відповідних доказів досліджує обставини щодо наявності вини відповідача.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, що посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. При цьому правило презумпції невинуватості одержує пряме втілення в нормах інших галузей права, зокрема щодо адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху. Отже, особа вважається невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

Вина відповідача встановлена описаною вище постановою у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3, яка відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем доведено факт завдання шкоди, розмір завданої шкоди, вину відповідача у заподіянні шкоди і безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями відповідача і шкодою у заявленому розмірі.

Згідно ст.625 ЦК України та роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», положення ст.625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань.

У задоволенні вимоги про стягнення сум відповідно до ст. 625 ЦК України судом першої інстанції відмовлено. У цій частині рішення не оскаржене і не переглядається.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.9 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (із змінами і доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди відповідно до вимог закону та судової практики.

Відповідач неодноразово звертався до суду із заявами про відмову в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ІДК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Матеріалами кримінального провадження і справи про адміністративне правопорушення стверджується, що ОСОБА_3 не визнавав своєї вини у настанні ДТП при перебуванні цих справ у провадженні. Суд першої інстанції виходив з того, що підтвердження винуватості ОСОБА_3 в ДТП встановлено лише постановою про закриття кримінального провадження від 19 листопада 2013 року та в лютому 2014 року (з часу набрання законної сили постановою Залізничного районного суду м.Львова від 10 лютого 2014 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3І.).

Відповідно до матеріалів кримінального провадження №0000504 ОСОБА_2 27 серпня 2007 року заявив у кримінальній справі цивільний позов, в якому просив стягнути з винуватця ДТП заподіяну йому шкоду. Постановою слідчого від 27 серпня 2007 року його було визнано цивільним позивачем у справі.

Якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності (ч.2 ст. 265 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.128 КПК України особа, цивільний позов якої в кримінальному провадженні був залишений без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства.

Таким чином законодавством гарантовано право особи, за умови пред'явлення нею позову в кримінальному провадженні, у випадку залишення такого позову без розгляду, звернутися з аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства, тобто незалежно від тривалості кримінального провадження, час якого від дня пред'явлення позову до позовної давності не зараховується.

Однак, статтею 129 КПК, якою регламентовано вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, в тому числі залишення позову без розгляду, врегульовано лише питання вирішення позову судом, при цьому не визначено порядок вирішення позову у випадку закриття кримінального провадження. Аналіз положень КПК України щодо закриття кримінального провадження слідчим, прокурором чи судом дає підстави для висновку, що цивільний позов не підлягає розгляду у випадках закриття кримінального провадження як під час досудового розслідування, так і в суді. У випадку закриття кримінального провадження на встановлених КПК України підставах відповідно слідчий, прокурор чи суд зобов'язані роз'яснити цивільному позивачеві його право пред'явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства.

Такий порядок гарантує право особи на справедливий суд і доступ до правосуддя, що передбачено п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже не може невирішення по суті позову під час кримінального провадження, в тому числі протягом тривалого часу, позбавляти чи обмежувати право особи на розгляд і вирішення спору судом.

Колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено судом на підставі аналізу наявних у справі доказів. Висновки суду відповідають обставинам справи та відносинам сторін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді