Справа №: 2-379/11
Провадження № 4-с/653/17/16
У Х В А Л А

іменем України

11 серпня 2016 року Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді - Венглєвської Н.Б.,

секретаря - Мустафаєва Ф.А.,

розглянувши матеріали заяви за скаргою ОСОБА_1 на дії посадових осіб відділу примусового виконання управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Херсонській області та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Херсонській області у якій просить суд визнати незаконною постанову головного державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2016 року за виконавчим листом №2-379/11 від 03.05.2012 року. В її обґрунтування посилається на те, що 12.05.2016 року головним державним виконавцем управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Херсонській області винесено постанову ВП №51033882 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2-379/11, виданого 03.05.2012 року Генічеським районним судом Херсонської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Аксіома» заборгованості за кредитним договором в розмірі 3103422 грн. 38 коп. Вважає вказану постанову незаконною, а дії державного виконавця протиправними з огляду на те, що заяву про відкриття виконавчого провадження подано неповноважною особою, так як рішенням дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.12.2015 року продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ КБ «Аксіома» та делеговано повноваження ліквідатора ПАТ КБ «Аксіома» уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів ОСОБА_2. Тобто на думку скаржника ОСОБА_2 звертаючись із заявою про відкриття виконавчого провадження та примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості із ОСОБА_1, діючи від імені та в інтересах ПАТ КБ «Аксіома» не мала права звертатися із вказаною заявою, а державний виконавець на підставі її заяви відкривати виконавче провадження.

Крім того вказує, що заява про відкриття виконавчого провадження подана для примусового виконання із пропуском строку визначеного Законом України «Про виконавче провадження», а державний виконавець всупереч вимогам вказаного Закону вирішив питання про відкриття виконавчого провадження, хоча мав би відмовити стягувачу у відкритті виконавчого провадження відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3, доводи викладені скаржником у поданій скарзі підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені у скарзі. Додатково суду пояснив, що ПАТ КБ «Аксіома» на даний час перебуває в стадії ліквідації та рішенням Фонду гарантування вкладів призначено уповноважену особу Фонду в якості ліквідатора банку ОСОБА_2 При цьому вказує, що подання уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів заяви про відкриття виконавчого провадження від імені ПАТ КБ «Аксіома», яка не є працівником та/або представником банку виходить за межі делегованих повноважень ОСОБА_2, а отже дії виконавця при прийняття виконавчого документа до виконання є неправомірними та як наслідок постанова винесена за результатами розгляду цієї заяви про відкриття виконавчого провадження є незаконною.

Також представник скаржника вказує, що ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено строк, протягом якого стягувач має предявити виконавчий лист до виконання та містить порядок дій державного виконавця в разі пропуску зазначеного строку. А враховуючи, що виконавчий лист було видано 2012 року та відповідно такий предявлено до виконання лише в травні 2016 року, державний виконавець неправомірно відкрив виконавче провадження, прийнявши відповідний виконавчий лист до виконання.

Крім того, посилаючись на те, що про вказану постанову державного виконавця він дізнався лише 27.05.2016 року просив суд поновити строк подання скарги.

Представник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області в судове засідання не зявився, подавши заяву в якій заперечував проти задоволення вимог ОСОБА_1 викладених у його скарзі.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що при прийнятті заяви уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження, діяв у порядку та спосіб визначений Законом. Так отримавши заяву про відкриття виконавчого провадження, підписану уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Аксіома» ОСОБА_2 разом з оригіналом виконавчого листа та ухвалою суду про заміну сторони виконавчого провадження, ним відповідно до вимог ст.ст. 17, 19, 25 Закону України «Про виконавче провадження», було прийнято виконавчий лист до виконання та відкрито виконавче провадження.

Крім того у своїх запереченнях вказує, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» строки предявлення виконавчого документа до виконання перериваються в разі: предявлення виконавчого документа до виконання, частковим виконанням рішення суду, наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення суду. Після переривання строку предявлення виконавчого документа до виконання, перебіг строку поновлюється, а час що минув до переривання строку до нового строку не зараховується. При цьому на виконавчому листі мається відмітка старшого державного виконавця від 18.09.2015 року про повернення виконавчого листа. Тобто з урахуванням вищевикладеного строк предявлення виконавчого документа до виконання не минув та державним виконавцем правомірно прийнято виконавчий лист №2-379/11 від 03.05.2012 року до виконання та відкрито виконавче провадження. Просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

Заслухавши пояснення представника скаржника, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, суд вважає, що скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

При цьому як вбачається з норм ст.ст. 384, 385 цього Кодексу скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна

була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 04.10.2011 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ «Єкатеринославський комерційний банк» заборгованість за кредитним договором №069/01-8 від 02.09.2008 року в розмірі 3101602 грн. 38 коп. та судові витрати. За наслідками розгляду даної справи, 03.05.2012 року Генічеським районним судом Херсонської області видано виконавчий лист для примусового виконання рішення суду від 04.10.2011 року. В подальшому ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 08.06.2012 року задоволено заяву ПАТ КБ «Аксіома» та замінено сторону виконавчого провадження за виконавчим документом №2-379/11 з ПАТ «Єкатеринославський комерційний банк» на ПАТ КБ «Аксіома».

На підставі заяви уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Аксіома» ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження, 12 травня 2016 року старшим державним виконавцем ВДВС ГТУЮ у Херсонській області Третьяковим С.Ю. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51033882 з виконання виконавчого листа Генічеського районного суду Херсонської області від 03.05.2012 року за №2-379/11 про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 за кредитним договором зобов'язання.

Не погоджуючись із правомірністю вказаної постанови державного виконавця, заявник звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам викладеним у скарзі та доводам представника скаржника, суд зважає на таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Пунктом 1 частини 2 зазначеної правової норми до виконавчих документів віднесено виконавчі листи, що видаються судами.

Ст. 18 вказаного Закону визначені вимоги до виконавчого документа.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Приписами ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження, а саме у разі:

1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання;

2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом;

3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання;

4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення;

5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення;

6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону;

6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури;

7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів;

8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Однак, з досліджених судом матеріалів скарги зазначених підстав не вбачається.

Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для відкриття виконавчого провадження та необхідності відмовити у його відкритті на підставі п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» судом не приймаються, оскільки статтею 22 ч. 1 п. 2, ч. 2 п. 1, ч. 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ може бути пред'явлений до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом, цей строк встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення. Строк пред'явлення виконавчого документу до виконання встановлюється для кожного платежу окремо. В ст.. 23 ч.1 п.1, ч.2 цього Закону вказано, що строк пред'явлення виконавчого документа до виконання переривається пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

При цьому, суд враховує те, що строк, передбачений ст. 23 відповідного Закону рахується не з дня прийняття відповідної постанови державним виконавцем, а з дня фактичного отримання стягувачем виконавчого листа з відповідною постановою.

Як вбачається з наданих суду доказів, з заявою про прийняття до виконання виконавчого документа і відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом стягувач до ВДВС звертався неодноразово, при цьому виконавчий документ містить відмітку про його повернення стягувачу постановою державного виконавця від 18.09.2015 року на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Після цього стягувач повторно до ВДВс предявив виконавчий документ до виконання, подавши заяву від 26.04.2016 року про прийняття до виконання виконавчого документа і відкриття виконавчого провадження, яка одержана ВДВС 06.05.2016 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції ВДВС. Таким чином, стягувач повторно предявив виконавчий документ до виконання із додержанням строків, встановлених ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже посилання скаржника на незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження у звязку з пропуском строку предявлення виконавчого документа до виконання є необґрунтованою, оскільки повністю спростована пояснення державного виконавця, викладеними у запереченнях. З огляду на викладені обставини та з урахуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження» у держвиконавця були відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження у звязку з пропуском строку предявлення виконавчого документа до виконання.

Щодо посилання представника скаржника на те, що заяву про прийняття виконавчого листа подано особою, яка не має повноважень на вчинення таких дій, оскільки не є працівником та/або представником банку, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між фондом, банками, Національним банком, визначаються повноваження та функції фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ч.2 ст.3 цього закону фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є обєктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Фонд є субєктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності фонду. Разом з тим, відповідно до пп.2, 5 ч.2 ст.37 закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд безпосередньо або уповноважена особа фонду у разі делегування їй повноважень має право:

укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим законом;

заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи.

Відповідно до ст.47 закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа фонду (кілька уповноважених осіб фонду) визначається виконавчою дирекцією фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені ст.35 цього закону. Рішення уповноваженої особи фонду є обовязковими для виконання працівниками банку,

що ліквідується. Уповноважена особа фонду:

1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується;

2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства про працю;

3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку;

4) здійснює повноваження фонду, визначені цим законом та делеговані їй фондом;

5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією фонду.

У поданій скарзі, ОСОБА_1 та його представник посилаються на відсутність повноважень уповноваженої особи Фонду на вчинення дій від імені банку, у звязку з чим вважали, що постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви такої особи є неправомірною, однак доводи скарги не знайшли свого підтвердження в ході її розгляду, належним чином не обґрунтовані та суперечать вище визначеним положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Судом встановлено, що уповноважена особа звернулася в інтересах банку до державної виконавчої служби з вимогою про виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника. Ці правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди, й уповноважена особа фонду виступає в указаному спорі від імені сторони такого правочину, не здійснюючи при цьому владних повноважень від імені Фонду гарантування вкладів.

А тому з огляду на вищезазначене, суд вважає, що відсутні підстави для визнання дій державного виконавця неправомірними, а скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та відповідно задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про поновлення стягувачу строку для звернення до суду зі скаргою на дії держвиконавця, суд приймає до уваги наступне.

Право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби та їх посадових осіб.

Так, десятиденний строк обчислюється з моменту одержання заявником копії відповідної постанови. Як вбачається з матеріалів скарги, постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2016 року скаржником отримано лише 27.05.2016 року, а тому суд вважає, що строк на оскарження даної постанови ним пропущено з поважних причин, та такий підлягає поновленню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст., 383, 384, 385 ЦПК України, ст..ст. 1, 6, 17, 19, 22, 23, 25-27 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст.. 3, 37, 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд,-

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги на постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2016 року.

Скаргу ОСОБА_1 на дії посадових осіб відділу примусового виконання управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Херсонській області та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження залишити без задоволення..

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Херсонської області, шляхом подання до Генічеського районного суду апеляційної скарги протягом п»яти днів з дня її проголошення /отримання/.

Суддя Н.Б. Венглєвська