Справа №485/298/16-ц 10.05.2016 10.05.2016 10.05.2016
Провадження №22-ц/784/1111/16
Справа № 485/298/16-ц Головуючий першої інстанції: Устіченко К.І.
Провадження № 22-ц/784/1111/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Снігурівська міська рада Миколаївської області, Снігурівський відділ Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області, про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позивачка зазначала, що на підставі договору оренди, укладеного із Снігурівською міською радою, користується земельною ділянкою, яка розташована за адресою: м. Снігурівка, вул. Леніна, 138/5. Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі Державного акту серії ЯЗ №13899, виданого 02 грудня 2009 року Снігурівською міською радою Миколаївської області. Цільове призначення цієї земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд. Як вказала ОСОБА_2, відповідачка до цього часу не використовує свою земельну ділянку за цільовим призначенням, ділянка захаращена сміттям, а невідомі особи розпивають на цій території спиртні напої, у звязку з чим вона побоюється у темні часи доби підходити до межового паркану. За твердженням позивачки, це перешкоджає належному користуванню її земельною ділянкою та свідчить про порушення її прав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила скасувати Державний акт на право власності відповідачки ОСОБА_5 на земельну ділянку серії ЯЗ №13899, виданий 02 грудня 2009 року Снігурівською міською радою Миколаївської області.

Відповідачка та її представник позов не визнали. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 суду пояснила, що надану їй у власність земельну ділянку вона використовує як город та утримує її у належному стані, перешкоди у користуванні позивачці її земельною ділянкою не чинить. Вважає, що підставою пред"явлення даного позову є спір між нею та ОСОБА_2 у іншій цивільній справі з приводу меж земельних ділянок.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 понесені нею судові витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 1000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що приймали участь у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачка на підставі договору оренди, укладеного 25.01.2010 року із Снігурівською міською радою Миколаївської області, користується земельною ділянкою, яка розташована за адресою: м. Снігурівка, вул. Леніна, 138/5. Відповідачці ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності серії ЯЗ №13899, виданого 02 грудня 2009 року Снігурівською міською радою Миколаївської області, належить земельна ділянка, яка розташована за адресою: м. Снігурівка, вул. Леніна, 138/9. Цільове призначення цієї земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд. Вказані земельні ділянки межують між собою і з приводу їх меж між сторонами тривалий час існують спори.

При вирішенні даного спору судом вірно зазначено, що нездійснення відповідачкою будівництва на належній їй на праві власності земельній ділянці не дає підстав для примусового позбавлення права на земельну ділянку. Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачкою факту використання відповідачкою спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням, оскільки такий факт не підтверджено актом центрального органу виконавчою влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду та контролю за використанням та охороною земель та дотримання вимог законодавства України про охорону земель.

Проте, повністю погодитись із таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

Згідно ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках встановлених законом.

Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Зазначеною нормою ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку.

За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) прав та вплив на порушника.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, якими можуть бути визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Між тим, обраний ОСОБА_2 спосіб захисту не є належним способом захисту, оскільки не відповідає вимогам законодавства, з огляду на підстави її позову, та не є адекватним порушеному праву землекористувача, про яке зазначає позивачка.

Статтею 143 ЗК України, на яку посилається позивачка в обґрунтування своїх вимог, передбачені підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку. Зокрема, п. "а" ст. 143 ЗК України передбачено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Проте, даною правовою нормою не передбачено примусове припинення права власності на земельну ділянку, а лише регулюється процедура примусового припинення прав на земельну ділянку, зокрема, припинення права користування земельною ділянкою у разі використання її не за цільовим призначенням у судовому порядку (п.ґ ч. 1 ст. 141 ЗК України).

Предметом спору в цій справі є примусове припинення права власності на землю шляхом визнання недійсним державного акта на право власності на землю, проте ст. 140 ЗК України не містить таких підстав, як використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Це порушення відповідно до ст. 141 ЗК України є підставою лише для припинення права користування земельною ділянкою, а ОСОБА_5 володіє спірною землею на підставі державного акта на право власності на землю.

Отже, підстави для примусового припинення права власності відповідачки на належну їй земельну ділянку відсутні, оскільки зазначена позивачкою підстава для припинення права власності ОСОБА_5 на землю шляхом скасування відповідного Державного акту на право власності - законом не передбачена.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у звязку із недоведеністю допустимими доказами факту нецільового використання відповідачкою спірної земельної ділянки, то рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку відповідно до п.4 ч. 1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення - про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Між тим, рішення суду в частині розподілу судових витрат відповідає вимогам ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Так, на підтвердження оплати витрат на правову допомогу ОСОБА_5 надано квитанцію від 18.03.2016 року про оплату Березнегуватській юридичній консультації послуг адвоката ОСОБА_6 в розмірі 1000 грн. за участь у даній цивільній справі у якості представника відповідачки (а.с. 48).

Відповідно до ч.2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року встановлено, що витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною в сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час знайомлення з матеріалами справи в суді.

Враховуючи загальну тривалість судових засідань, в яких приймала участь адвокат ОСОБА_6 та граничний розмір компенсації таких витрат, встановлений законом, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 понесені останньою витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 1000 грн., а тому рішення в цій частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку з інших підстав.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Суддя Т.С. Довжук

Суддя З.Л. Шолох