Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1983/16 Головуючий у 1-й інстанції: Пушкарьова С.П.
Є.У.№ 311/358/16-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі:Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 16 серпня 2012 року обіймав посаду директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області на умовах контракту, укладеного з Дніпрорудненською міською радою, який неодноразово продовжувався за погодженням сторін.

06 серпня 2015 у зв`язку з оголошенням часткової мобілізації його призвано на військову службу із подальшим зарахуванням до списків особового складу Василівсько-Михайлівського ОРВК. Того ж дня розпорядженням №19 виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області його увільнено від роботи на військову службу із збереженням займаної посади і середнього заробітку за рахунок коштів Державного бюджету, а 15 жовтня 2015 року розпорядженням № 34 звільнено з роботи за п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку контракту.

Позивач вважає, що строк дії контракту повинен був бути продовжений на період проходження ним військової служби, оскільки за положеннями ч.3 ст.119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які проходять військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігається місце роботи (посада) середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд поновити йому строк, встановлений для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору; визнати незаконним його звільнення з посади директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» та поновити його з 16 жовтня 2015 року на вищевказаній посаді на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації; зобов`язати Дніпрорудненську міську раду Василівського району Запорізької області внести до його трудової книжки відомості про скасування запису про звільнення його з посади директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» за п. 2 ст. 36 КЗпП України та внести запис про його поновлення на посаді директора КП «Дніпрорудненський міський ринок»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17 859,31 грн. за період з 16 жовтня 2015 року по 31 січня 2016 року; рішення в частині поновлення на роботі та стягнення на його користь заробітної плати у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник відповідача не з`явився, направив суду клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на хворобу. За змістом частини 3 статті 38 ЦПК України, представництво юридичної особи не пов`язано з конкретною фізичною особою, тому Дніпрорудненська міська рада мала можливість забезпечити явку свого представника у судове засідання. З урахуванням викладеного, колегія суддів визнала причини неявки представника відповідача в судове засідання неповажними і вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у зв`язку із такими обставинами.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що міська рада обгрунтовано звільнила відповідача із займаної посади під час проходження ним військової служби, оскільки строк дії контракту скінчився.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до ч.5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 року оголошено та проведено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Частиною 2 статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадянин України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Згідно ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 16 серпня 2012 року розпорядженням міського голови Дніпроруднеської міської ради №20 призначений на посаду директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» за контрактом, який тричі продовжувався: 16.10.2012, 16.10.2013 і 16.10.2014 р. (а.с.14-17).

За контрактом від 16 жовтня 2014 року строк його дії визначено до 15 жовтня 2015 року. Пунктами 5.2, 5.6 контракту передбачено, що він припиняється у випадку перебігу строку його дії. До закінчення строку дії він може бути за згодою сторін продовжений або переукладений на новий строк (а.с.7-13).

Відомостей про неналежне виконання або систематичне невиконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, порушення умов контракту, матеріали справи не містять.

06 серпня 2015 у зв`язку з оголошенням часткової мобілізації ОСОБА_1 призвано на військову службу із подальшим зарахуванням до списків особового складу Василівсько-Михайлівського ОРВК (а.с.33).

Того ж дня розпорядженням №19 виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області Савенка А.І. увільнено від роботи на військову службу із збереженням займаної посади і середнього заробітку за рахунок коштів Державного бюджету (а.с.5), а 15 жовтня 2015 року розпорядженням № 34 звільнено з роботи за п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с.6).

За змістом ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно із ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 10 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень міського голови віднесено призначення на посади та звільнення з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

За ст. 39-1 КЗпП, Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 (зі змінами), трудові відносини з керівником комунального підприємства не можуть бути встановлені на невизначений строк, виходячи з характеру роботи та порядку, визначеного законодавством, про прийняття на посаду.

Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» .

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» .

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року № 1275 -VII внесені зміни до ряду діючих законодавчих актів України, в тому числі КЗпП України, КУпАП, ПК України, ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тощо.

Крім того, пунктом 2 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» поширено дію частин 2 і 3 статті 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3 ст. 2 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

У зв`язку із призивом на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 з поважних причин був позбавлений реальної можливості узгодити з відповідачем питання щодо продовження контракту на новий строк, як це передбачено п.24 Положення «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» N 170 від 19.03.1994 року і п.5.6 контракту.

Обставин, які б унеможливлювали продовження контракту, відповідачем не наведено.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що за ОСОБА_1 як за особою, яка була призвана під час мобілізації на військову службу, у відповідності до ст.119 КЗпП, ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підлягає збереженню його робоче місце як до закінчення строку дії контракту, так і на новий його строк на особливий період або до дня фактичної демобілізації. Відповідач зобов`язаний був вжити передбачені законом заходи до збереження робочого місця працівника, призваного під час мобілізації на військову службу, продовживши дію контракту на новий строк.

Оскільки відповідач на порушення вищевказаних вимог законодавства не вирішив питання про продовження на новий строк строкового трудового договору, який неодноразово переукладався, порушене право ОСОБА_1 підлягає відновленню у судовому порядку у обраний ним спосіб.

Згідно зі ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до положень ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року з наступними змінами встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Як встановлено судом і підтверджується зібраними у справі доказами, з наказом про звільнення з роботи ОСОБА_1 був ознайомлений 15 жовтня 2015 року (а.с.6), з відповідним позовом до суду звернувся 4 лютого 2016 року (а.с.1).

У листопаді 2015 року з аналогічним позовом про поновлення на роботі в інтересах ОСОБА_1 до суду звертався військовий прокурор Запорізького гарнізону Південного регіону України, проте ухвалою суду від 28 січня 2016 року позов залишено без розгляду за ст.169 ч.3 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання (а.с.52).

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду у цій справі, ОСОБА_1 зазначав про те, що з 15 жовтня по 30 грудня 2015 року він знаходився у відрядженні в м. Одесі у військовій академії на курсовій підготовці офіцерів, на підтвердження чого надав відповідні письмові докази, а також на ту обставину, що у зв`язку з проходженням військової служби він не має реальної можливості вільно розпоряджатися своїм часом.

Колегія суддів, враховуючи фактичні обставини справи, визнала поважними причини пропуску звернення ОСОБА_1 до суду і відповідно до ст.234 КЗпП України вважає за можливе поновити їх.

Разом з тим, вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявлені до неналежного відповідача, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства. Пунктом 5 зазначеної постанови рекомендовано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений цією постановою.

Положенням про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, передбачено, що контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду (наймання на роботу) з дня, встановленого за угодою сторін у контракті. У статутах (положеннях) підприємств, які затверджуються органами управління майном, передбачаються умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника підприємства за рахунок коштів підприємства, що спрямовуються на оплату праці.

Відповідно до п. 3.1 контракту від 16 жовтня 2014 року за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівнику нараховується і виплачується щомісяця заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством внаслідок його господарської діяльності, а згідно п. 2.1 саме керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом.

Комунальне підприємство «Дніпрорудненський міський ринок» діє на підставі cтатуту, затвердженого рішенням виконкому Дніпрорудненської міської ради, є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахункові рахунки у банківських установах, круглу печатку, штамп та бланки зі своїм повним найменуванням.

Статутом підприємства передбачено, що воно не відповідає за зобов`язаннями органу управління майном, а орган управління майном не відповідає за зобов`язання підприємства. Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах майна, на яке відповідно до чинного законодавства може бути звернено стягнення.

Оскільки КП «Дніпрорудненський міський ринок» є самостійною юридичною особою, його керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством внаслідок його господарської діяльності, у позові про стягнення середнього заробітку, заявленого до Дніпрорудненської міської ради як до неналежного відповідача слід відмовити, оскільки на ній не лежить обов`язок по нарахуванню і виплаті ОСОБА_1 коштів, вимоги про стягнення яких ним заявлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Вказане судове рішення не є перешкодою для ОСОБА_1 звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до належного відповідача.

При подачі позову ОСОБА_1 відповідно до ст.5 ч.1 п.1 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений. На підставі ст.88 ч.3 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 535 грн. 92 коп.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 лютого 2016 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк, встановлений для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» та поновити його з 16 жовтня 2015 року на вищевказаній посаді на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. Зобов`язати Дніпрорудненську міську раду Василівського району Запорізької області внести до трудової книжки ОСОБА_1 відомості про скасування запису про звільнення його з посади директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» за п. 2 ст. 36 КЗпП України та внести запис про його поновлення на посаді директора КП «Дніпрорудненський міський ринок».

Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення як заявлені до неналежного відповідача.

Стягнути з Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області судовий збір у розмірі 535 грн. 92 коп.(п`ятсот тридцять п`ять гривень 92 коп).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: