Справа № 143/1040/16-ц Провадження № 22-ц/772/2934/2016Головуючий в суді першої інстанції Скрицький Л. П.
Категорія 50Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Колоса С.С.,

за участю секретаря Агєєвої Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 22 липня 2016 року,

встановила:

У липні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, посилаючись на те, що вони з відповідачем є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заочним рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2011 року з нього на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/3 усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку.

Проте, з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів його матеріальний стан погіршився, заробітна плата зменшилася, збільшилися витрати на оплату комунальних послуг, в зв'язку із чим у нього не вистачає коштів на сплату аліментів у визначеному розмірі.

Посилаючись на те, що у нього змінився матеріальний стан, позивач просив суд зменшити розмір стягуваних з нього аліментів з розміру 1/3 на 1/4 заробітної плати, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 22 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 21-22).

В апеляційній скарзі позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Сторони у справі в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явилися. Проте, відповідач ОСОБА_3 надіслала електронне повідомлення про розгляд справи без її участі, а також повідомила про те, що заперечує проти апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Позивач ОСОБА_2 не повідомив суд про причини своєї неявки, тому згідно з вимогами ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено значного погіршення його матеріального стану після ухвалення Погребищенським районним судом рішення про стягнення аліментів. Крім того, суд, врахувавши, насамперед, інтереси дитини, дійшов правильного висновку, що підстави для зміни присуджених аліментів в сторону їх зменшення відсутні, оскільки розмір стягуваних з позивача ОСОБА_2 аліментів не є значним та таким, що ставить його в тяжке матеріальне становище, останній є здоровим, працездатним і зобов'язаний утримувати свою неповнолітню дитину.

Судом установлено, що заочним рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2011 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 30 серпня 2011 року і до його повноліття.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зменшення розміру аліментів розміру 1/3 до 1/4 частини заробітної плати, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позивач зазначав про зміну його матеріального стану.

Відповідно до довідки № 39 від 30 березня 2016 року ОСОБА_2 працює на посаді вантажника в ТОВ «Білоцерківський молочний комбінат» і його заробітна плата (сума до виплати) складає 2 248,32 грн. (а.с. 11), а сукупний дохід за місяць - 4 192,32 грн., з яких 820,01 грн. - утримання податків, а 1 123,99 грн. - утримання аліментів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 10 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, що набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно з якими відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Частиною 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Згідно ч. ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Перевіривши доводи позивача ОСОБА_2 а також наявні матеріали справи щодо зменшення розміру стягуваних аліментів, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову останнього, належним чином врахував як положення ч. 1 ст. 192 СК України щодо підстав для зменшення розміру аліментів, так і положення ч. 1 ст. 182 СК України.

У матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження зміни матеріального чи сімейного стану позивача, погіршення стану його здоров'я, наявності будь-яких інших зобов'язань з утримання. Усі зазначені позивачем обставини та надані ним докази належним чином оцінені в рішенні суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів ті обставини, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, визначеному заочним рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2011 року, а саме у розмірі 1/3 усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Натомість, встановлено, що ОСОБА_2 є фізично здоровою працездатною особою, має постійну роботу та отримує заробітну плату, інших осіб на своєму утриманні не має. Відтак, збільшення витрат позивача на оплату комунальних послуг не може бути підставою для незабезпечення належного утримання дитини з урахуванням її віку, стану здоров'я та розвитку.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції не спростовують та не є обґрунтованими підставами для скасування ухваленого судом рішення.

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснює сторонам їх відповідальність за прострочення сплати аліментів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.4, 303, 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ С.С. Колос

Згідно з оригіналом: