Ухвала

іменем україни

16 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Мартинюка В.І., СитнікО.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Сектора медичного забезпечення ГУ МВСУ України в Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування невикористаних щорічних відпусток, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 23 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Сектора медичного забезпечення ГУ МВСУ України в Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування компенсації днів невикористаних щорічних відпусток, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Посилалась на те, що працювала у Відділі медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області з 01 жовтня 2002 року по 28 листопада 2014 року. При звільнені з нею відповідачем не було проведено розрахунок, в результаті чого утворилась заборгованість по заробітної плати за період з вересня 2014 року по листопад 2014 року в сумі 23 256,07 грн без відрахування податків та зборів, суми компенсації днів невикористаних щорічних відпусток 34 календарних дні: 29 календарних днів за період з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року та 5 календарних днів за період з 01 жовтня 2014 року по 28 листопада 2014 року у розмірі 8343,60 грн без відрахування податків та зборів; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на день подання позову становить 42 600,87 грн без відрахування податків та зборів із розрахунку 364,11 грн. за 117 робочих днів затримки.

Крім того, вважає, що своєю бездіяльністю відповідачем, їй завдано моральну шкоду, яку оцінює у 10 000 грн.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за вересень-листопад 2014 року у розмірі 23 256,07 грн; суму компенсації днів невикористаних щорічних відпусток у розмірі 8343,60 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 42 600,87 грн; моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 7 травня 2015 року позов вимоги задоволено частково. Стягнуто з Сектора медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі за період з вересня по листопад 2014 року в розмірі 23 256, 07 грн; суму компенсації днів невикористаних щорічних відпусток у розмірі 8343,60 грн; в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 грудня 2015 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 7 травня 2015 року скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення трудових прав та інтересів позивача бездіяльністю відповідача дійсно мав місце, тому відповідач має сплатити позивачу заробітну плату за період з 1 вересня по 28 листопада 2014 року в сумі 23 256,07 грн та компенсацію за 34 дні невикористаних щорічних відпусток у розмірі 8 343,60 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заборгованості по заробітній платі за жовтень-листопад 2014 року у ОСОБА_4 не було, а заробітну плату за вересень 2014 року вона отримала своєчасно.

Із матеріалів справи вбачається, що наказом начальника Головного управління ВМС України в Донецькій області від 14 листопада 2014 року № 401 о/с ОСОБА_4 головний бухгалтер бухгалтерії лікарні (з поліклінікою) головного управління МВС в області звільнена з посади з 14 листопада 2015 року у відповідності до пункту 6 статті 36 КЗпП України(а. с. 55).

Судом встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України Відділом медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області ОСОБА_4 не тільки була нарахована, а й виплачена заробітна плата за вересень 2014 року в сумі 8192,27 грн. і вказана сума заробітної плати обліковується для нарахування позивачу пенсії (т. 1, а с. 250).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, вбачається, що за період жовтень-листопад 2014 року ОСОБА_4 дійсно заробітну плату від Відділу медичного забезпечення не отримала.

Відповідно до статті 94 КЗпП Україниі статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до пункту 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, що затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей»заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки.

Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 протягом жовтня-листопада 2014 року фактично не виконувала своїх трудових обов'язків. На контрольовану українською владою територію разом з Відділом медичного забезпечення не переїхала, тому відповідно до статті 94 КЗпП Україниі статті 1 Закону України «Про оплату праці» право на отримання винагороди заробітної плати за цей час не має. Виплата такої винагороди особам, що залишились на не контрольованій території навіть при наявності поважних для цього причин, не передбачено Тимчасовим Порядком фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей».

Як вбачається з листа Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області від 22 грудня 2015 року № 09.2-11/3289 у листопаді 2014 року до органу Державної казначейської служби надходили платіжні доручення від 19 листопада 2014 року для виплати грошового утримання за жовтень минулого року на загальну суму 11 923,17 грн. Платіжні доручення підписано керівником Відділу медичного забезпечення ГУ МВС України у Донецькій області ОСОБА_7 та головним бухгалтером ОСОБА_4, які згідно картки із зразками підписів та відбитка печатки, наданої до Управління 1 вересня 2014 року, мали право підпису фінансової документації. Протягом вересня - жовтня 2014 року платіжні доручення до органу Казначейства не надавались. Про зміну керівництва Відділу медичного забезпечення ГУ МВС України у Донецькій області стало відомо 20 листопада 2014 року з наданням нової картки із зразками підписів та відбитка печатки, згідно якої право підпису фінансової документації отримали керівник Відділу медичного забезпечення ГУ МВС України у Донецькій області ОСОБА_8 та Головний бухгалтер ОСОБА_9

Наказом начальника Головного управління МВС України в Донецькій області від 14 жовтня 2014 року № 1733 згідно з пунктом 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС тимчасове виконання обов'язків строком до чотирьох місяців за не вакантною посадою начальника відділу медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області покладене на майора міліції ОСОБА_8 (т. 1, а. с. 98).

Наказом тимчасово виконуючої обов'язки відділу медичного забезпечення ОСОБА_8 від 14 жовтня 2014 року № 10/к ОСОБА_9 прийнята на 0.5 ставки бухгалтера за сумісництвом лікарні з поліклінікою ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області з 14 жовтня 2014 року та їй було доручено виконувати обов'язки головного бухгалтера з окладом згідно штатному розкладу.

Наказом начальника Головного управління МВС України в Донецькій області від 14 листопада 2014 року за № 401 о/с ОСОБА_4 головного бухгалтера бухгалтерії лікарні з поліклінікою Головного управління МВС в області звільнено з посади з 14 листопада 2014 року на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України(відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією) (т. 1, а. с. 55).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на 19 листопада 2014 року ОСОБА_4 не перебувала в трудових відносинах з відділом медичного забезпечення і повноважень підписувати фінансові документи і подавати їх в певні фінансові органи не мала. Фактично ОСОБА_4 не переїхала у місто Маріуполь разом із установою і в штаті відділу медичного забезпечення з жовтня 2014 року не перебувала, а з 14 листопада 2014 року вона була звільнена з роботи.

З 14 жовтня 2014 року обов'язки начальника Відділу медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області замість ОСОБА_7 виконувала ОСОБА_8 Обов'язки головного бухгалтера поліклініки з лікарнею замість ОСОБА_4 виконувала ОСОБА_9 також з 14 жовтня 2014 року.

Тому, станом на 28 листопада 2014 року ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_4, які не працювали в місті Маріуполі разом із установою, а перебували на тимчасово окупованій незаконними збройними формуваннями території в місті Донецьку не мали повноважень підписувати будь які документи, які видавались відділом медичного забезпечення.

Крім того, судом встановлено, що на довідках № № 428, 429 від 28 листопада 2014 року стоять печатки відділу медичного забезпечення, які залишись на окупованій території і не використовувались відділом медичного забезпечення з жовтня 2014 року. З листа Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області від 22 грудня 2015 року № 09.2-11/3289, який надійшов апеляційному суду за клопотанням представника позивача ОСОБА_6 видно, що вже станом на 20 листопада 2014 року відділ медичного забезпечення мав нові печатки замість тих, що залишились в місті Донецьку і надав державним установам відбиток цих нових печаток.

З довідки № 1428-14432 від 29 грудня 2014 року видно, що ОСОБА_4 зареєстрована як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України з міста Донецька у місто Українськ 29 грудня 2014року.

Згідно пункту 2.23 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Міністерством статистики України від 11 грудня 1995 року № 233, оплата щорічних і додаткових відпусток, грошових компенсацій за невикористану відпустку входять до фонду додаткової заробітної плати, тобто належать до структури заробітної плати.

Звертаючись в суд з позовом про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, позивач посилалась на те, що за період її роботи у відповідача з 1 жовтня 2012 року по 28 листопада 2014 року невикористана відпустка становить 28 календарних днів, що в грошовому еквіваленті дорівнює 6871,20 грн.

Відповідно до офіційної довідки Сектору медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області від 5 червня 2015 року № 128 у зв'язку з захопленням адміністративної будівлі лікарні фінансові документи, необхідні для надання довідок про заробітну плату, відсутні. Надання вказаних довідок будуть здійснені у відповідності до постанови КМУ №595 від 7 листопада 2014 року після повернення згаданої території під контроль української влади (а.с.101 том 1).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП Українивідшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 звільнена з роботи відповідачем з 14 жовтня 2014 року, заборгованості по заробітній платі не було, тому підстав для застосування до виниклих правовідносин правил статті 117 КЗпП Україниу суду не було. Крім того, факт перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з відділом медичного забезпечення у жовтні-листопаді 2014 року не встановлений, вона разом з установою на нове місце дислокації установи не переїхала, залишилась на тимчасово окупованій незаконними збройними формуваннями території, тому вона не має право на отримання заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року. В матеріалах справи відсутні будь-які докази про наявність у позивача невикористаної відпустки, у тому числі і тривалістю 28 календарних днів. Сторонами не надані накази про періодичність перебування позивача у відпустках протягом усього часу роботи у відповідача і передбачена нормативними документами тривалість її щорічної відпустки.

Перевіривши доводи касаційної скарги, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Донецької області від 23 грудня 2015 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік