Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 59 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Жигановської О.С.,

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 липня 2016 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що між нею та ОСОБА_2 25.04.2012 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка належала останньому на підставі договору довічного утримання (догляду). За продаж цієї квартири відповідач отримав від неї 17400 доларів США, про що написав розписку і вказана сума на час предявлення заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 75) за курсом НБУ становить 433413,12 грн. Враховуючи, що у подальшому правовстановлюючий документ на нерухоме майно продавця ОСОБА_2 було визнано судом недійсним, а квартиру витребувано від неї, як у добросовісного набувача, посилаючись на норми ст.ст. 661, 1212 ЦК України, просила стягнути вказану грошову суму з відповідача.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 74470 грн. 00 коп. та 744,70 грн. судових витрат. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На її думку, суд не застосував усіх норм права, на які вона посилалась, як на підставу задоволення позовних вимог. Вважає помилковим висновок суду про те, що договір купівлі-продажу квартири є дійсним, у звязку з чим відшкодуванню у відповідності до ст. 661 ЦК України підлягає сума продажу за цим договором, оскільки внаслідок визнання недійсним договору, на підставі якого відповідач вважався власником квартири, договір купівлі-продажу є недійсним в силу закону. Тому, на її думку, їй як добросовісному набувачу після витребування у неї квартири, як згідно ст. 661 ЦК України, так і згідно ст. 1212 ЦК України, на які вона посилалась у позовній заяві, підлягають відшкодуванню кошти, які вона заплатила продавцю за розпискою.

Заслухавши доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 25.04.2012 між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_1, як покупцем, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого відповідач продав позивачу квартиру АДРЕСА_1 за ціною, визначеною домовленістю сторін 74470,00 грн.

Відповідно до змісту розписки від 25.04.2012 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 за продаж ним вищевказаної квартири 17400 доларів США (а.с.11).

До укладання сторонами даного правочину, предмет договору належав ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання (догляду), посвідченого 11.10.2011 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3, який визнано недійсним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29.08.2013.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28.08.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 18.11.2015 року, витребувано від ОСОБА_1, на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с .57-60).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартиру вилучено у добросовісного набувача ОСОБА_1 за рішенням суду на користь третьої особи ОСОБА_4 на підставах, що виникли до продажу вказаного нерухомого майна. Суд вважав чинним договір купівлі-продажу, оскільки він не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, та дійшов висновку про стягнення з відповідача, як продавця майна, на користь позивача, як добросовісного набувача, завдані збитки за ціною цього договору відповідно до ст. 661 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

За ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави (Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

За висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові №6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення.

Водночас, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-95цс13 від 18.09.2013.

Оскільки договір купівлі-продажу був укладений після договору довічного утримання, який визнаний недійсним, тому він презюмується як недійсний.

З огляду на те, що правова підстава набуття спірного майна (квартири) є недійсною, кошти, передані на виконання цієї угоди, підлягають стягненню з відповідача в порядку ст.1212 ЦК України.

Визначаючи розмір коштів, що підлягають поверненню позивачу, колегія суддів виходить зі змісту особистої розписки відповідача, якою він підтвердив факт отримання від позивача 17400 доларів США за продаж своєї квартири.

Вказана розписка не оспорена та містить всі дані щодо обєкту та ціни продажу.

Еквівалент даної суми на час розгляду справи (а.с. 75) становить 433413,12 грн., а тому колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача з підстав, визначених ст. 1212 ЦК України, в межах позовних вимог, підлягає стягненню 433413,12 грн.

Та обставина, що в розписці номер будинку та квартира написані 46/13, а не окремо, не змінюють змісту даного правочину, оскільки інших угод між сторонами не укладалось, чого вони не заперечували.

Державна реєстрація права власності на квартиру на час вирішення спору судом не має правового значення, оскільки існує рішення, яке набрало законної сили, про витребування цього нерухомого майна у позивача на користь третьої особи. Зокрема, за змістом абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації .

Заперечення представника відповідача про те, що позивач, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути на її користь збитки з підстав, визначених лише ст. 661 ЦК України, в межах яких суд вирішив спір, є безпідставними. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом (а.с. 3-5), де правовими підставами своїх вимог про стягнення з відповідача грошових коштів зазначила ст. ст. 661, 1212 ЦК України. В подальшому вона збільшила свої позовні вимоги щодо ціни позову, посилаючись на коливання курсу національної валюти (а.с. 75). При цьому, від позовних вимог, які були викладені у первісній позовній заяві, вона у визначеному процесуальним законом порядку не відмовлялася, обставини, якими обґрунтовувала свої позовні вимоги не змінювала. Крім того, суд не позбавлений можливості у разі посилання позивача не на ту норму закону, застосувати норму закону, яка регулює спірні правовідносини та відповідає обставинам, якими позивач обґрунтовував свої вимоги.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1

З відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 88 ЦК України підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору (а.с. 2, 19, 74) за предявлення позову та подачу апеляційної скарги (а.с. 99) в загальній сумі 9101,67 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 липня 2016 року скасувати, ухваливши нове - про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 433413,12 грн. та судові витрати в сумі 9101, 67 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: