Справа № 212/6978/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Пустовіта О.Г.,

при секретарі Конограй В.В.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, компенсацію втрати частину доходу в зв'язку з порушенням строку її виплати та моральної шкоди, -

В C Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року позивач звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, компенсацію втрати частину доходу в зв'язку з порушенням строку її виплати та моральної шкоди. В подальшому позов було уточнено.

На підтвердження заявлених вимог вказав, що він 21 рік 4 місяці пропрацював на шахті Орджонікідзе підземним бурильником скважен та підземним прохідником з 09.02.1981 по 31.12.1987; з 19.02.1992 по 01.09.1994, з 27.03.1996 по 02.04.2008, звільнився в звязку із виходом на пенсію. При звільненні відповідач не виплатив йому одноразову допомогу при звільненні мотивуючи відмову тим, що Колективним договором на 2008 не передбачено виплачувати вихідну допомогу при звільненні із підприємства, оскільки йому не виповнилося 60 років.

В червні 2015 року він дізнався, що відповідно до ОСОБА_3 угоди на 2007-2008 роки, передбачено виплачувати одноразову допомогу при виході на пенсію в залежності від стажу роботи - при стажу роботи більше 20 років одноразова допомога повинна складати 3 середньомісячні заробітні плати. Тому він просить стягнути на його користь 13 183,14 гривень невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, 10000 гривень моральної шкоди спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги та 28 817,36 гривень середній заробіток за час затримки при розрахунку, за період з 02.04.2008 по 02.08.2008. Раніше предявлені позовні вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини доходу в звязку із порушенням строку виплати в сумі 6492,18 гривень просив залишити без розгляду.

Представник позивача ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» з позовними вимогами не погодився у повному обсязі, крім усних пояснень надав суду письмові заперечення, вважає, що позов ОСОБА_2 є незаконним та необгрунтованим і не підлягає задоволенню, у звязку з тим, що колективним договором між генеральним директором та спільним представницьким органом винних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» (Далі - Колективний договір) на 2010 - 2011 роки, а є пунктом 7.10 дійсно передбачена наступна гарантія: Виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років - середньомісячну заробітну плату працівника; від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати працівника; від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати працівника.

З II півріччя 2007 року здійснювати таку виплату за умови, якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років)

Таким чином, оскільки, позивач звільнився з підприємства ПАТ «ЦГЗК» у другому півріччі вже 2008 року, на момент звільнення він не досяг встановленого пенсійного віку для чоловіків - 60 років, підприємством, при звільненні позивача 02.04.2008, не було проведено вказаних виплат на законних підставах.

Позовними вимогами ОСОБА_2 є стягнення одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за час затримки при розрахунку, відповідно з обгунтуваннями своїх позовних вимог, він посилається на положення статей 116, 117 КЗпП України, відповідно до яких при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, Позивач безпідставно посилається на норми ч. 2 ст. 233 КЗпП України , стосовно відсутності строку позовної давності у разі порушення законодавства про оплату праці, оскільки:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових оклад;в для службовців.

Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, відповідно до ЗУ «Про оплату праці» була розроблена «Інструкція зі статистики заробітної плати», затверджена Наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004р. та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713.

Вказана Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об'єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників. Дія Інструкції поширюється на всіх юридичних осіб, їхні філії, відділення, представництва та інші відособлені структурні підрозділи. Положеннями вказаної Інструкції, передбачено, що до фонду оплати праці входять виплати, що не мають одноразового характеру.

Зокрема, п. 3.6. розділу Інструкціїї «Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці» чітко вказано, що одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам) відноситься до виплат, що не належать до фонду оплати праці, тобто, дана виплата не являється оплатою праці.

Таким чином, оскільки, позовними вимогами ОСОБА_2 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію (що не являється оплатою праці), судом при розгляді даної цивільної справи, повинна застосовуватися позовна давність встановлена в тпч місяці, як то передбачено ст. 233 КЗпП України.

Отже, оскільки позивач був звільнений з підприємства ще 02.04.2008, а до суду звернувся у серпні місяці 2015 року та в позовній заяві не ставить питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог й на підставі пропуску позовної давності.

Також, Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що в наслідок невиплати вихідної допомоги він зазнав моральної шкоди, але це не відповідає дійсності оскільки, відповідно до ст. 23 ЦК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В нашому випадку позивач нічим не підтвердив розмір заподіяної йому моральної шкоди. Всупереч положенням ст. 23 ЦК України це не відповідає ні вимогам розумності, ні вимогам справедливості. У зазначеній статті моральна шкода визначена, як така, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Саме ПАТ «ЦГЗК» не спричиняло позивачеві ніяких навмисних та протиправних дій або бездіяльності, не причиняло шкоду ні моральну ні матеріальну його рідним та близьким.

Тому просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи у суді було змінено сторону в цій цивільній справі, замінивши відповідача по справі, замість Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

Із паспортних даних встановлено, що позивач народився 29.03.1960, при звільненні зі підприємства позивачу виповнилося повних 48 років.

Трудовою книжкою підтверджується, що позивач ОСОБА_2 з 09.02.1981 по 31.12.1987 працював на шахті Орджонікідзе підземним бурильником, з 19.02.1992 по 01.09.1994 підземним прохідником та з 27.03.1996 по 02.04.2008 підземним прохідником.

02.04.2008 ОСОБА_2 звільнився за власним бажанням в звязку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

Із довідки наданої відповідачем за № 1073 від 08.07.2015 встановлено, що заробітна плата ОСОБА_2 на грудень 2007 становила 4 780,29 гривень, за січень 2008 року - 3 991,31 гривень, лютий 2008 року - 4 099,48 гривень, березень 2008 року- 3 885,12 гривень.

Відповідно до довідки № 1623 від 08.10.2015 наданої відповідачем середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становила 4 394, 38 гривень, а за відпрацьовану робочу зміну - 7.2 години заробітна плата становила 214,36 гривень, середньомісячна норма робочого часу за два останні місяці перед звільненням становила 147.6 години.

ОСОБА_6 оренди державного майна від 30 грудня 1998 року встановлено, що Криворізький державний залізорудний комбінат уклав договір із ВАТ «Центральним гіргичо-збагачувальним комбінатом» про передачу в оренду майновий комплекс шахту ім.. Орджонікідзе який діє з 01.01.1999 по 01.01.2019, а договором за № 1167-16-01/2001 від 09.11.2001 ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність майновий комплекс шахту ім.. Орджонікідзе ВАТ ««Центральному гірничо-збагачувальному комбінату».

Із розяснення наданого Центральним комітетом профспілки працівників металургійного і гірничодобувного промисловості України апеляційному суду Дніпропетровської області від 19.01.2016 № 03/18 встановлено, що дія ОСОБА_3 угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «ЦГЗК» від імені якого вона була підписана уповноваженою особою ОСОБА_7 Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдінг».

Пунктом 7.5 Колективного договору ВАТ «Центрального гірничозбагачувального комбінату» на 2007-2008 роки, встановлено виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років в розмірі трьохмісячної заробітної плати, з починаючи з 2 кварталу 2007 року здійснювати таку виплату за умови якщо працівник звільнився за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років).

ОСОБА_3 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» ОСОБА_3 Угоди на 2007-2008 роки, встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 7.5 до 15 років середньомісячну заробітну плати. Позивач пропрацював у відповідача 13.9 роки.

Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства передбачені ОСОБА_3 Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективного договору підприємства, в частині Соціальних гарантій, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться, так Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, також норма передбачена і Колективним договором, але Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова ОСОБА_3 угоди, оскільки встановлює обовязковість до віку та строку звільнення із підприємства. В розясненні Центрального комітету профспілки працівників металургійного і гірничодобувного промисловості України від 19.01.2016 № 03/18 зазначено, що дія ОСОБА_3 угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «ЦГЗК».

В даному випадку суд вважає, що необхідно керуватися умовами ОСОБА_3 угоди, виконання яких є обов'язком для відповідача, а ст..16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої

(міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Вимоги ОСОБА_3 угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі, в даному випадку слід керуватися ОСОБА_3 Угодою гірничо-металургійного комплексу України, а не Колективним договором.

В судовому засіданні встановлено, що позивач почав працювати на шахті Орджонікідзе, яка на той була структурним підрозділом Криворізький державний залізорудний комбінат, а звільнився 02.04.2008 із підприємства відповідача, оскільки відповідно до договору оренди державного майна від 30 грудня 1998 року та договору за № 1167-16-01/2001 від 09.11.2001 ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність майновий комплекс шахту ім.. Орджонікідзе ВАТ «Центральному гірничо-збагачувальному комбінату». Частиною 2 статті 36 КЗпП України встанволено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

Частиною 3 статті 36 КЗпП України, передбачено - у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року N 2269-XII, встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обовязків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу також правонаступником прав та обовязків підприємства, повязаних з діяльністю цього структурного підрозділу. У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обовязки за договором оренди.

Таким чином, суд вважає, що при звільненні із підприємства відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки позивач пропрацював на шахті Орджонікідзе більше 21 року.

Постановою КМ України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( ОСОБА_3 змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пункту 2 Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Виплата повинна бути прорведена в день звільнення 02.04.2008, заробітну плату слід брати за два останні місяіці перед звільненням. Відповідач на думку суду правильно визначив середньомісячну заробітну плату оскільки вона була взята за лютий - березень 2008 року та становила 4 394,38 гривень відповідно до довідки № 1623 від 08.10.2015 між сторонами по справі спору щодо визначення суми середньомісячної заробітної плати не має.

При середньомісячній заробітній платі 4394,38 гривень та у відповідності до п. 6.1 ОСОБА_3 Угоди гірничо-металургійнолго комплексу України на 2007-2008 роки відповідач зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні із підприємства на пенсію в розмірі 13 183,14 гривень (4 394,38 гривень середньомісячна заробітна плата х на три середньомісячні заробітні плати.)

Ст. 47 КЗпП України встановлений обовязок для власника або уповноваженого ним органу, в день звільнення видати працівникові, належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст. 117 КЗпП України передбачено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Установивши під час розгляду справи, що позивачу не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку, яку зазначає позивач з 02.04.2008 по 02.08.2008, за 121 день не проведення розрахунку при звільненні.

Відповідно до довідки № 1623 від 08.10.2015 наданої відповідачем середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становить 4 394,38 гривень, а середньоденна заробітна плата, за відпрацьовану зміну становила 214,36 гривень, період не проведення розрахунку, за який просить позивача з 02.04.2008 по 02.08.2008, становить 121 день, при середньоденній заробітній платі 214,36 гривень середній заробіток за час затримки при розрахунку становить 25 937,56 гривень (214,36 гривень х 121).

Підлягає частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди.

Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення п прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237і КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. З, 4, 11. 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237' КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

Заперечення відповідача щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, як і безпідставними є доводи про пропущення позивачем строку позовної давності.

Разом із тим, заслуговують на увагу доводи представника ПАТ «ЦГЗК», з приводу розміру спричиненої моральної шкоди.

Так, відповідно до роз'яснень положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995, з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 1 000,00 гривень.

Доводи представника відповідача про застосування позовної давності в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП не є обґрунтованими, в судовому засіданні встановлено, що позивач в червні 2015р. дізнався про порушене його право невиплата одноразової допомоги при звільненні. Судом при розгляді справи не було встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене його право.

Окрім того, ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Позивач відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Підлягає задоволенню заява позивача про залишення без розгляду раніше предявлених вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходу в звязку із порушенням строку виплати, оскільки це є винятковим правом позивача і відповідає ст.. 207 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10-11, 60, 84,88, 212-215 ЦПК України, ст. 15,116,117, 237-1, 238 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам частини доходів в звязку із порушенням строків їх виплати», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, компенсацію втрати частину доходу в зв'язку з порушенням строку її виплати та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.04.2008 по 02.08.2008, в розмірі 25 937 гривень 56 копійок.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_2 недоплачену вихідну допомогу при звільненні в розмірі 13 183 гривень 14 копійок.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_2 в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги в розмірі 1 000,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь держави судові витрати у розмірі 551,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення усіма учасниками процесу в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_8