Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Попович О.В.,

суддів: Гвоздика П.О., Карпенко С.О.,

ДербенцевоїТ.П., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 77 030 грн 19 коп. та судові витрати у справі.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору від 30 липня 2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 6 498 грн 70 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 30 липня 2009 року. У результаті порушення позичальником норм закону та умов договору станом на 23 травня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 77 030 грн 19 коп., з яких: 6 369 грн 24 коп. - заборгованість за кредитом, 25 988 грн 54 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 40 528 грн 12 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань, а також штрафи у розмірі 500 грн та 3 644 грн 30 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у вказаному вище розмірі.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 41 435 грн 77 коп., з яких: 6 369 грн 24 коп. - за тілом кредиту; 24 988 грн 54 коп. - за процентами; 6 369 грн 24 коп. - пеня; 500 грн - штраф (фіксована частина);

2 209 грн 75 коп. - штраф.

У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно із частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що 30 липня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 6 498 грн 70 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 30 липня 2009 року.

Відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що були долучені до позовної заяви, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з Умовами.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (далі - Умови) та Тарифами, що чинні на час складання заяви, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 4).

Разом з тим судами установлено, що п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що були долучені до справи при повторному перегляді справи, позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлено тривалістю п'ять років (а.с.56).

Оскільки позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував, передбачені умовами договору платежі не вносив, станом на 23 травня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 77 030 грн 19 коп., з яких: 6 369 грн 24 коп. - заборгованість за кредитом, 25 988 грн 54 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 40 528 грн 12 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань, а також штрафи у розмірі 500 грн та 3 644 грн 30 коп.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав заяву про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, а також просив також застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки розмір пені значно перевищує розмір тіла кредиту.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та наявності правових підстав для стягнення з відповідача основного боргу та процентів, а також пені і штрафу в межах річного строку позовної давності в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Оскільки розмір пені значно перевищує розмір основного боргу (тіла кредиту), тому суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України суми пені до рівня суми заборгованості за тілом кредиту - до 6 268 грн 24 коп.

Апеляційний суд після повторного скасування судового рішення при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, а на застосуванні позовної давності наполягав відповідач. При цьому апеляційний суд установив, що останній платіж на погашення боргу за вказаним договором здійснено відповідачем 29 січня 2007 року, тому перебіг строку позовної давності почався з моменту настання строку погашення чергового платежу за договором, тобто з лютого 2007 року, однак ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із цим позовом лише 04 липня 2013 року, тобто за межами установленого сторонами в договорі п'ятирічного строку позовної давності. При цьому апеляційний суд відхилив доводи позивача про те, що Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам встановлено збільшений строк позовної давності, оскільки зміст наданих на розгляд суду Умов, в яких зазначено про збільшений строк позовної давності, суперечить змісту Умов, про згоду з якими підписав відповідач в заяві про надання кредиту.

Так, згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі, яка переглядається, судом касаційної інстанції встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років та які додані до справи, не містять підпису відповідача.

При цьому позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Зі змісту пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, вбачається, що зазначений в різних редакціях Умов, що додані до справи, та і в заяві позичальника від 30 липня 2006 року, містить розбіжності.

Саме до цього зводяться і правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15.

Крім того, при розгляді цієї ж справи Верховний Суд України дійшов висновку, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не могла бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні цього спору.

У зв'язку із цим доводи ОСОБА_3 про не ознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) є обґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 30 липня 2006 року.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору із збільшеним строком позовної давності, та відмовив у задоволення позову з підстав пропуску строку позовної давності.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Попович

С у д д і: П.О.Гвоздик

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

М.І.Наумчук