Провадження № 2/752/839/16
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого - судді Новак А.В.,

при секретарі Закаблуківській О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження та орган приватизації та свідоцтва про право власності,-

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження та орган приватизації та свідоцтва про право власності.

Мотивував свої вимоги тим, що на підставі заяви ОСОБА_2 25 грудня 2012 року Голосіївська районна у місті Києві державна адміністрація видала розпорядження № 37159 про передачу їй в приватну власність квартири АДРЕСА_1 та було видано свідоцтво про право власності на 46/100 частини вказаної квартири.

Позивач зазначає, що вказане розпорядження та свідоцтво про право власності на 46/100 частини квартири АДРЕСА_1 є недійсними і підлягають скасуванню.

Позивач зазначає, що вона, як член сім'ї, яка постійно мешкає у даній квартирі(на момент здійснення приватизації) не надавала свою згоду на здійснення передачі у спільну сумісну або часткову власність.

Крім того, позивач вказує, що відсутнє судове рішення про зміну договору найму квартири АДРЕСА_1, що також є порушенням ч. 2 ст. 63 Житлового кодексу України.

Також позивач зазначає, що в даній квартирі на момент приватизації було зареєстровано малолітню дитину - її сина ОСОБА_3, 2004 року народження, однак орган опіки та піклування не надавав своєї згоди на приватизацію квартири.

З урахуванням наведених обставин, позивач вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача вимоги заяви підтримав та просив таку задовольнити з посиланням на письмові обґрунтування позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи вважав, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з його безпідставністю.

Представники Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації та служби у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин. Про час та місце розгляду справи судом повідомлялися.

Заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 06 червня 2012 року про визнання мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією було видано розпорядження про від 13 листопада 2012 року за № 782 про розділення договору найму між сторонами спору на умовах мирової угоди, за умовами якої ОСОБА_2, яка одна мешкає в кімнаті № 6 житловою площею 10.5 кв.м. та ОСОБА_1, яка родиною з двох осіб(вона, син) мешкає в кімнаті № 7 житловою площею 12.5 кв.м. трикімнатній квартирі АДРЕСА_1, кімната № 5 житловою площею 18.4 кв. м. залишається в спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з родиною не ведуть спільне господарство.

Суд не бере до уваги пояснення представника позивача з приводу того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рожиною та ведуть спільне господарство, оскільки таке твердження спростовується матеріалами справи та в ході судового розгляду свого доведення не знайшло.

Відповідно до ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а аткож одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення(кухня, коридор, комора тощо).

З викопіювання поверхового плану квартири АДРЕСА_1 вбачається, що кімната площею 18.4 кв.м. зв'язана спільним входом з двома іншими кімнатами, площею 12.5 кв. м., 10.5 кв.м.

Судом встановлено, що вказана кімната площею 18.4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 не є самостійним об'єктом окремого договору найму жилого приміщення, є у спільному користуванні і відповідно, з урахуванням конкретних обставин справи, щодо такої неможливо і не є вірним застосовувати правил ст. 63 Житлового кодексу України в частині застереження про неможливість бути самостійним предметом договору найму жилого приміщення.

Також суд не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що приватизація 46/100 частин квартири АДРЕСА_1 повинна була б бути здійснена органом приватизації за наявності її обов'язкової письмової згоди, як члена сім'ї відповідача.

Натомість доказів того, що позивач є членом сім'ї ОСОБА_2 позивачем та її представником, суду не надано і такі твердження спростовуються матеріалами справи.

Також з урахуванням того, що з ОСОБА_1, яка родиною з двох осіб(вона, син) мешкає в кімнаті № 7 житловою площею 12.5 кв.м. трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 було укладено договір найму жилого приміщення, то її твердження про порушення прав малолітньої дитини також не знайшло свого відображення та доведеності в частині обґрунтування позовних вимог.

При цьому суд вважає необхідним зазначити, що позивач зазначаючи на порушення прав її малолітнього сина, не зверталася до суду із позовною заявою в його інтересах, а пред'являла позов від свого імені, вказуючи на порушення саме її права, а відповідно і необхідність захисту в судовому порядку її порушених прав.

З позовними вимогами, які пред'явлені в інтересах малолітнього, в межах розгляду даної справи позивач ОСОБА_1 не зверталася в установлених законом формі та порядку.

Вказуючи на відсутність судового рішення про зміну договору найму квартири АДРЕСА_1, позивач відверто вводить суд в оману, оскільки з матеріалів справи вбачається, що саме підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 06 червня 2012 року про визнання мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією було видано розпорядження про від 13 листопада 2012 року за № 782 про розділення договору найму.

Таким чином, таке твердження позивача є абсолютно недоведеним та спростованим в ході розгляду справи належними і допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Судові витрат між сторонами розподілити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 212-215, 223, 294-296 ЦПК України,суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження та орган приватизації та свідоцтва про право власності - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя А.Новак