У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 20 квітня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року, в с т а н о в и л а: У травні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 09 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір № DNK0GA, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 112 886,77 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 09 вересня 2018 року. На виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_7 укладено договір поруки, за умовами якого він поручився перед банком за належне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором з відповідачів на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № DNK0GA від 09 вересня 2008 року у розмірі 1 257 559 гривень 98 копійок. Посилаючись на те, що боржник належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором, за рішенням суду борг не сплачено, у зв'язку з чим станом на 03 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 419 595,41 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 78 859,10 доларів США, заборгованості за процентами за користуванням кредитом - 75 127,66 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом - 19 755,26 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 245 853,39 доларів США, яка з урахуванням суми заборгованості, стягнутої за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року у розмірі 1 558 807,27 доларів США, становить - 260 788,14 доларів США, яку позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь з урахування суми штрафів відповідно до умов договору: фіксована частина - 10,64 доларів США та процентна складова - 20 979,77 доларів США, а всього 273 838,19 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 6 435 197 гривень 35 копійок, та судові витрати. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2015 року позов задоволено. Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNK0GA від 09 вересня 2008 року в сумі 273 838,19 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 6 435 197,35 гривень. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наявність невиконаного судового рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору щодо сплати заборгованості, нарахування відсотків та інших платежів відповідно до умов договору та не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року достроково стягнуто всю суму заборгованості за кредитом, у зв'язку із чим строк договору закінчився і між сторонами існують зобов'язальні правовідносини з повернення кредитних коштів, невиконання яких тягне відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України. Встановивши, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року фактично було виконане 28 жовтня 2010 року, і позивачем не заявлено вимоги про стягнення коштів, які є відповідальністю боржника за порушення грошового зобов'язання - встановлений індекс інфляції та 3 % річних, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У ст.611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч. ч. 1, 3ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-1206цс15). Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не врахував, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року стягнута прострочена заборгованість станом на 31 травня 2010 року і позивачем пред'явлено вимоги про стягнення різниці між сумою, визначеною за цим рішенням суду, і розміром заборгованості, яка утворилась станом на 03 квітня 2015 року. Крім того,апеляційний суд виходив з того, що 28 жовтня 2010 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року фактично виконане, у зв'язку з чим виконавче провадження закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», однак не звернув уваги, що в ході виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника (рухоме та нерухоме) шляхом внесення обтяження в Єдиний державний реєстр обтяжень рухомого та нерухомого майна. Провести опис майна не вдалося, оскільки боржник не розшуканий. Крім того, накласти арешт на грошові кошти боржника не виявилося можливим, оскільки у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року не зазначено певного рахунку боржника або установи банку, в якій він знаходиться, а технічної можливості з'ясувати, які рахунки зареєстровані за фізичною особою, не має змоги (а. с. 110). Разом з цим, суд першої інстанції, встановивши, що наявність невиконаного судового рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору щодо сплати заборгованості, нарахування відсотків та інших платежів відповідно до умов договору та не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, не перевірив розмір залишку заборгованості, стягнутої за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року з огляду на інфлрмацію про виконавче провадження від 23 вересня 2015 року щодо фактичного виконання рішення суду на час ухвалення рішення. Оскільки для ухвалення законного і обгрунтованого рішення необхідно встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік