Справа № 308/3040/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Кеміня М.П., Собослоя Г.Г.,

за участю секретаря Чонки Д.М.,

представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: Ужгородський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку та виселення, -

У С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 (зазначивши прізвище ОСОБА_5) Н.В., в якому, на підставі ст. 156 ЖК УРСР, ст.ст.16, 386, 391, 405 ЦК України, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком № 16 по вул.Садова у с.Баранинці Ужгородського району, зняти їх з реєстраційного обліку та виселити.

В обґрунтування вимог зазначав, що він є єдиним власником зазначеного будинку, право власності в порядку спадкування на який за ним визнано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 лютого 2015 року.

Відповідачі зареєстровані в будинку з 2007 року, в той час коли власником будинку була його мати ОСОБА_6 З моменту припинення права власності ОСОБА_6 у звязку із її смертю припинилось і право користування будинком у відповідачів.

Вказував на те, що відбулася зміна власників будинку і на момент набрання рішенням суду про визнання за ним права власності в порядку спадкування законної сили та здійснення ним реєстрації права власності, відповідачі не були членами його сімї, а отже, не мають права користуватися його майном.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року (а.с. 102-104) позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в користуванні та розпорядженні приватною власністю шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком № 16 по вул.Садовій у с.Баранинці Ужгородського району.

Знято відповідачів із реєстраційного обліку у зазначеному будинку та виселено.

В апеляційній скарзі (а.с. 111-117) ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Зазначає, що вона та її донька відповідач ОСОБА_4 є колишніми членами сімї позивача, який є власником будинку, тому з урахуванням вимог ст.9, ч.2 ст.64, ч.4 ст.156, ст.157 ЖК УРСР не втратили право користування будинком та не підлягають виселенню, що не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, позивач і до теперішнього часу не зареєстрував право власності на будинок у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а тому не має права вимагати усунення перешкод у користуванні будинком, оскільки не є його власником.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом під час розгляду цієї справи, а також з урахуванням обставин, встановлених судовим рішенням у цивільній справі № 308/14441/13-ц, яке набрало законної сили, і які відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, встановлено, що 11 квітня 1996 року мати позивача ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, готовністю 61 %, та земельної ділянки площею 0,11 га, що знаходяться за адресою: с.Баранинці Ужгородського району, вул.Садова,16, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за № 868.

14 грудня 2006 року ОСОБА_6 Баранинською сільською радою був виданий державний акт серії ЗК № 008878 на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,1097 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно з даними будинкової книги на будинок відповідачі зареєстровані у ньому з грудня 2007 року (а.с. 21-22).

ОСОБА_6 померла 16 травня 2009 року. Право власності за нею на будинок до моменту її смерті зареєстровано не було.

03 червня 2013 року Баранинська сільрада видала довідку № 807, в якій зазначено, що позивач проживає без реєстрації у будинку № 16 по вул.Садовій у с.Баранинці.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 березня 2013 року, яке набрало законної сили 10 вересня 2013 року (а.с. 61), шлюб, зареєстрований 07 жовтня 1997 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайоннного управління юстиції в Закарпатській області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, актовий запис № 565 розірвано.

Неповнолітню ОСОБА_2 Лівію Олексіївну, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з матірю.

Також встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем зазначеного будинку після смерті ОСОБА_6

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28 липня 2014 року у справі № 308/14441/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 лютого 2015 року (а.с. 6-14) визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на домоволодіння житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,1097 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: Ужгородський район, с.Баранинці, вул.Садова, 16.

Звертаючись з позовом, позивач зазначив, що реєстрація відповідача ОСОБА_4 (у позовній заяві та в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, помилково зазначено прізвище ОСОБА_5) Н.В. у будинку є формальною, оскільки остання там не проживає, а лише періодично приїжджає до матері. У 2013 році вона вийшла заміж та проживає із сімєю у м.Києві.

Зазначене підтверджується і довідкою, виданою головою Баранинської сільської ради від 25 травня 2015 року № 750, в якій зазначено, що ОСОБА_3 (змінила прізвище на ОСОБА_4 у звязку з одруженням) ОСОБА_9, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, однак за вказаною адресою не проживає (а.с. 34).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що 11 березня 2015 року за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1097 га за адресою: с.Баранинці, вул.Садова, 16 (а.с. 137-140). Даних щодо реєстрації за позивачем права власності на житловий будинок, матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_3 є єдиним власником житлового будинку, право власності на який належним чином зареєстровано.

Відповідачі були зареєстровані у будинку у 2007 році, коли будинок ще не був введений в експлуатацію, тому були відсутні правові підстави для реєстрації відповідачів.

Крім того, власником будинку на той час була мати позивача, реєстрація повинна проводитися зі згоди всіх співвласників, а позивач такої згоди не давав.

Оскільки, законодавством передбачено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України, ст.ст.150, 155 ЖК України, ст.ст. 57-61 ЦПК України, враховуючи розяснення п.33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). Проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) виникає з часу прийняття спадщини, а виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна з часу реєстрації.

Таким чином, законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і повязує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим обєктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. Саме до такого висновку дійшов ВСУ у постанові від 08 квітня 2015 року, у справі № 6-33 цс15, який відповідно до ст. 360-7 є обовязковим для всіх судів України.

Мати позивача ОСОБА_6, яка була власником будинку, померла 16 травня 2009 року, отже з цього часу позивач набув права володіння та користування спадковим майном, а саме: житловим будинком по вул.Садовій, 16 у с.Баранинці Ужгородського району.

На час відкриття спадщини позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, шлюб між якими було розірвано, як уже зазначалося, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 березня 2013 року, яке набрало законної сили 10 вересня 2013 року, та проживали разом у зазначеному будинку, разом із дочкою ОСОБА_2, яка також є відповідачем у справі, як члени сімї власника, перелік яких визначений ст.64 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сімї (колишніх членів сімї) власника будинку передбачені ст.156, ч.1 ст.116 ЖК УРСР.

Таке виселення згідно із ч.1 ст.116 ЖК УРСР може мати місце, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних н вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не звернув уваги на те, що відповідачі були зареєстровані у будинку у 2007 році та проживали в ньому як члени сімї позивача, з яким ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі до 2013 року, а тому припинення сімейних відносин ОСОБА_2 з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сімї (в тому числі колишній член сімї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 з лютого 2014 року не проживає у будинку, тобто на час звернення з позовом понад один рік.

Це підтвердила в судовому засіданні і відповідач ОСОБА_2, яка на підставі нотаріально посвідченої довіреності довіреності від 11 лютого 2015 року № НАК 502634 (а.с. 87) уповноважена вести будь-які справи та представляти інтереси ОСОБА_4, зазначивши, що відповідач ОСОБА_4 вийшла заміж, змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_4, та проживає без реєстрації у м.Києві разом зі своїм чоловіком та його батьками. Вказане підтверджується також довідкою, виданою головою Баранинської сільської ради від 25 травня 2015 року № 750 (а.с. 34).

За таких обставин, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України ОСОБА_4 втратила право користування житловим будинком № 16 по вул.Садова у с.Баранинці Ужгородського району.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

За таких обставин, вимога позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є передчасною та до задоволення не підлягає.

Той факт, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні та інших процесуальних документах зазначено прізвище ОСОБА_5 замість правильного «Перелигіна» не є підставою для відмови у позові, оскільки, як уже зазначалося, на підставі нотаріально посвідченої довіреності інтереси ОСОБА_10 в суді представляла її мати - відповідач ОСОБА_2

Відповідно до ст.309 ЦПК України неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком і відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.309, 314, 316, 319 ЦПК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.ст. 405, 1268, 1296 ЦК України, колегія суддів,

Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: Ужгородський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку та виселення, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком № 16 по вул.Садова у с.Баранинці Ужгородського району.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

С У Д Д І :

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13