АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Бреславського О. Г.

суддів: Савчук М.В., Яремка В.В.

секретаря Тодоряка Г.Д.

за участю представника ТОВ «Дністрові роси» Грифлюк Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дністрові роси» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дністрові роси» на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дністрові роси» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації.

Посилалася на те, що ОСОБА_3 була власником земельної ділянки площею 1,0134 га, кадастровим номером НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами населеного пункту Вартиковецької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 склала заповіт у якому їй заповіла все своє майно, цієї ж дати ОСОБА_3 померла. 23 червня 2015 року Кельменецьким районним судом Чернівецької області ухвалено рішення, яким за нею визнано право власності на вищезазначену земельну ділянку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3

20 липня 2015 року реєстраційною службою Кельменецького районного управління юстиції Чернівецької області її повідомлено, що вищевказана земельна ділянка передана ОСОБА_3 в оренду ТзОВ «Дністрові роси».

№ 22ц-737/16 р. Головуючий у 1-й інстанції Руснак А.І.

категорія 19/23 Доповідач Бреславський О.Г.

На даний час вона бажає самостійно розпоряджатися своєю земельною ділянкою, однак не має такої можливості у зв'язку з існуванням вказаного договору оренди.

Вважала, що договір оренди землі від 14 листопада 2013 року є недійсним, оскільки він укладений та зареєстрований в реєстраційній службі Кельменецького районного управління юстиції Чернівецької області ТзОВ «Дністрові роси» (орендарем) після смерті ОСОБА_3 і тому існують підстави визнання даного договору недійсним та скасування його державної реєстрації.

Просила суд визнати недійсним договір оренди землі від 14 листопада 2013 року, а також скасувати його державну реєстрацію, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 18 червня 2014 року, номер запису про інше речове право: 6053443.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 30 березня 2016 року позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дністрові роси» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 14 листопада 2013 року, який був незаконно укладений ТОВ «Дністрові роси» та скасовано його державну реєстрацію згідно витягу від 18 червня 2014 року, номер запису про інше речове право: 6053443, виданого реєстраційною службою Кельменецького районного управління юстиції Чернівецької області.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «Дністрові роси» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, внаслідок неповного з'ясування всіх обставини, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди землі від 14 листопада 2013 року та акт прийому-передачі земельної ділянки від 18 червня 2014 року ОСОБА_3 фактично не підписувала та не передавала земельну ділянку у користування відповідачу, оскільки вона померла 12 вересня 13 року, з чого вбачається відсутність її волевиявлення на укладення договору, а тому даний правочин є недійсним.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, пославшись на те, що договір оренди земельної ділянки укладений після смерті ОСОБА_3 і вона його не підписувала позивач зобов'язана була довести те, що договір дійсно укладений 14 листопада 2013 року, а не 14 липня 2013 року та, зокрема, що підпис в договорі оренди не належить ОСОБА_3

При цьому, в ч. 2 ст. 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду у таких справах не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Зазначене положення закону роз'яснено судам також і в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Як вбачається з матеріалів справи, в ній є два письмових докази, які суперечать один одному, оскільки один договір оренди земельної ділянки від 14 липня 2013 року (а.с.145), а інший - від 14 липня 2014 року (а.с.109-110). Обидва договори оренди щодо земельної ділянки з кадастровим номером:НОМЕР_1 та підписані ОСОБА_3 Дану обставину суд першої інстанції залишив поза увагою та не дав оцінку вказаним доказам, які є суперечливими.

Крім того, позивач не заявляла в суді першої та апеляційної інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою спростування факту приналежності підпису на договорі оренди померлій ОСОБА_3

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення договору оренди не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду України № 6-94 цс 13 від 25 грудня 2013 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів вказано, що оскільки відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Позивач не довела суду, що вказаним договором оренди було порушено її права чи права орендодавця ОСОБА_3

Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України № 6-127 цс 13 від 18 грудня 2013 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

У силу даної правової позиції здійснення державної реєстрації договору оренди після смерті орендодавця не є підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки при його укладенні сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а його реєстрація - це лише адміністративний акт, тобто зовнішній елемент щодо договору.

Отже, посилання позивача на те, що оскільки договір оренди був зареєстрований після смерті ОСОБА_3, то наявні підстави для визнання його недійсним є помилковими.

У силу презумпції правомірності правочину за ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин та норм матеріального права, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в даній справі, оскільки наявні у справі належні і допустимі докази не спростовують правомірності правочину.

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307,309, 313 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дністрові роси» задовольнити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дністрові роси» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно: