АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2402/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 Колода Л. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівВасиленко Л. І., Карпенко О. В.
при секретаріСиниці Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності,-

в с т а н о в и л а :

23 березня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, посилаючись на те, що у 2009 році між ними було укладено усний договір щодо купівлі - продажу легкового автомобіля марки OPEL, моделі Vectra 2.2, сірого кольору, 2004 року випуску, № шасі НОМЕР_5, легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_1.

Позивач ОСОБА_6 вказує, що раніше відповідач ОСОБА_7 видала громадянину ОСОБА_8 довіреність, який передоручив йому даний автомобіль. На підставі довіреності ОСОБА_9 мав право на керування та розпорядження даним автомобілем. Строк дії довіреності вказано до 5 грудня 2012 року. Позивач посилається, що ОСОБА_8 йому в 2009 році був наданий оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_6, що підтверджується даними копії технічного паспорта доданого до позову. Також мається тимчасовий реєстраційний талон на його ім'я, зареєстрований у Вінницькому МРЕВ.

Позивач ОСОБА_6 вважає, що відкрито та безперервно користувався рухомим майном - легковим автомобілем марки OPEL моделі Vectra 2.2, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, на протязі більше 6 років, а тому набув права на нього, відповідно до норм закону. Тому ОСОБА_6 звернувся до суду з даним позовом та просив визнати за ним право власності на рухоме майно - автомобіля марки OPEL, моделі Vectra 2.2, сірого кольору, 2004 року випуску, № шасі НОМЕР_7, легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_4.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 разом з представниками оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення є незаконним, прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянтом зазначено, що судом неправомірно проігноровано його клопотання про виклик свідка, який міг засвідчити важливі для справи обставини, не звернуто уваги на наявний у справі талон про тимчасову реєстрацію транспортного засобу, згідно якого він ставив на облік належний йому легковий автомобіль. Вважає, що наявні обставини свідчать про те, що він заволодів транспортним засобом і відкрито та безперервно розпоряджається та володіє ним. Також апелянт посилається, що суд не звернув уваги, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 договір на оперативне управління майном не укладався, а тому вимоги ОСОБА_6 в розумінні ст. 344 ЦК України є підставними. Апелянт просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та визнати за ним право власності на рухоме майно - транспортний засіб - легковий автомобіля марки OPEL, моделі Vectra 2.2, сірого кольору, 2004 року випуску, № шасі НОМЕР_7, легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_2.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову, заявленого позивачем з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України набувальна давність, посилаючись що позивач з 05 грудня 2009 року по 05 грудня 2012 року володів автомобілем на підставі доручення, тому суд дійшов висновку, що позивач не вправі звертатися до суду з позовом з тих підстав, що він відкрито, добросовісно, безперервно володіє автомобілем протягом п'яти років. Під час дії доручення від 05 грудня 2009 року, позивач міг розпорядитися автомобілем, як йому дозволяє довіреність - продати, обміняти, здати в оренду тощо. Вказана довіреність не позбавляла його права в період її дії, розпорядитися та зареєструвати автомобіль на родичів, дружину і т.д.

Також суд першої інстанції вважає неспроможнім посилання позивача та його представника на ст. 41 Конституції України та ст. 16 ЦК України, оскільки позивач не є власником майна та ним не надано належних та допустимих доказів про володіння рухомими майном. Правовідносини між позивачем та відповідачем - власником автомобіля, зазначив суд, носять іншу правову природу. Укладення усного договору купівлі-продажу автомобіля, як зазначає позивач, не передбачено діючим законодавством. Правочини такого роду укладаються у письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню та реєстрації.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду першої інстанції обгрунтованими, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно вимог до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено згідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні згідно довіреності від 05 грудня 2009 року ОСОБА_8 уповноважив позивача ОСОБА_6 розпоряджатися належним власнику автомобілем марки OPEL, моделі Vectra 2.2, сірого кольору, 2004 року випуску, № шасі НОМЕР_7, легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_4. Довіреність видана на строк до 05 грудня 2012 року (а. с.5).

ОСОБА_6 було видано тимчасовий реєстраційний талон НОМЕР_8 який був дійсний до 05 грудня 2012 року.

Згідно даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6, виданого Черкаським РЕВ ДАІ ГУ УМВС України 26 жовтня 2004 року власником автомобіля марки OPEL, моделі Vectra 2.2, сірого кольору, 2004 року випуску, № шасі НОМЕР_7, легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_4 є відповідач ОСОБА_7 ( а. с.7 ).

Строк дії довіреності, виданої ОСОБА_6, закінчився 05 грудня 2012 року, проте протягом строку дії довіреності позивач належним чином не оформив своє право власності на спірний автомобіль, хоча така можливість у позивача була.

У письмовій формі договір купівлі-продажу спірного автомобіля між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_7 чи уповноваженим за довіреністю ОСОБА_8 не укладався.

Крім того, отримавши довіреність від 05 грудня 2009 року на право керувати, експлуатувати та розпоряджатися спірним автомобілем, позивачу ОСОБА_6 було достовірно відомо про строковість такої довіреності, в позовній заяві він вказує, що строк дії довіреності встановлено до 05 грудня 2012 року.

Отже, позивач ОСОБА_6 із достовірністю знав, що спірний автомобіль належить на праві власності відповідачу ОСОБА_7, а він не є власником автомобіля , автомобіль з обліку не знято і не зареєстровано на його ім'я.

Володіння та користування автомобілем без належних на те правових підстав після закінчення строку дії довіреності не свідчать про добросовісність володіння автомобілем.

Як вбачається із матеріалів справи, наданих письмових пояснень у справі ОСОБА_7, що претензій до ОСОБА_8 вона не має, спірних питань з ним не виникало, з ОСОБА_6 відсутні будь-які договірні умови, у вирішенні позову покладається на розсуд суду, просить ухвалити рішення згідно вимог діючого законодавства.

Положеннями статті 344 ЦК України встановлений спеціальний строк набувальної давності права власності на рухоме майно, що складає п'ять років.

У розумінні положень статті 344 ЦК України для набуття права власності за давністю володіння необхідне дотримання таких умов:

1) фактично володіти річчю слід добросовісно, тобто заволодіння має бути правомірним;

2) володіння має бути без титульним (це означає, що яким би довгостроковим не був договір, на підставі якого виникло володіння річчю, це володіння не може слугувати для виникнення набувальної давності);

3) добросовісне володіння має бути відкритим, а володілець має ставитися до речі як до своєї;

4) володіння має бути безперервним;

5) якщо титульний (законний) володілець пропустив строк позовної давності про витребування майна з чужого незаконного володіння, то строк спливу позовної давності не може починатися раніше закінчення строку спливу позовної давності, інакше фактичного володільця не можна визнати добросовісним.

Зі змісту статті 344 ЦК України випливає, що позивач як володілець майна протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, що він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на рухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

Аналіз наявних в справі матеріалів вказує на те, що спірний автомобіль має власника ОСОБА_7, володіння та користування транспортним засобом ОСОБА_6 здійснювалось на підставі довіреності. Правові підстави для задоволення позову про набуття права власності на транспортний засіб на підставі статті 344 ЦК України за набувальною давністю за таких обставин відсутні, суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та не спростовують висновків суду щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції .

Інших доводів, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Головуючий :

Судді :