ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2027/16-ц
провадження № 2/753/2871/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Комаревцевої Л.В.

за участю секретарів - Іващенко Є.В., Драгой В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про захист прав споживачів.

Позивач вказує, що користувався банківськими послугами Відповідача за період з 2015 по 2016 роки. Разом з тим, підставою для звернення до суду за захистом порушених прав слугувала неможливість надання банківських послуг Позивачу Відповідачем щодо виплати (сплати, повернення) останнім власних коштів Позивача в сумі 8342,95 грн., що знаходились на його особистому банківському рахунку (банківській карті).

Позовні вимоги Позивача обґрунтовані неможливістю добровільного отримання останнім від Відповідача своєї власності у вигляді грошових коштів в розмірі 8342,95 грн., як споживача банківських послуг та після остаточного і самостійного (документального) встановлення і підтвердження цього факту 26.11.2015 року з отриманням від Відповідача відповідної банківської виписки по своєму банківському рахунку (банківській картці) № НОМЕР_1 відкритого на своє ім'я Позивачем у Відповідача. Зокрема, згідно вказаної виписки, кошти Позивача із вказаного банківського рахунку (банківської картки) саме 24.09.2015 року були без його згоди і без будь-якого доручення Позивача утримані (списані, притримані, тощо) Відповідачем на користь невідомих Позивачу третіх осіб, як власників телефонних номерів мобільних операторів зв'язку. Тривале як усне так і письмове досудове врегулювання спору з боку Позивача до Відповідача не мало позитивного результату, а тому, як споживач банківських послуг, був змушений звернутись за захистом до суду.

Додатково Позивач своїми заявами від 23.02.2016 року (про забезпечення доказів) та від 21.04.2016 року (про визнання судом обставин загальновідомими), просив суд: витребувати у Відповідача докази у формі всієї інформації на паперових носіях (в копіях), що містяться (маються в розпорядженні) останнього відносно Позивача за період з 01 січня 2014 року та станом на день їх фактичного витребування та, відповідно, просив суд визнати загальновідомимиобставини здійснення Відповідачем своєї господарської діяльності у Дарницькому районі м. Києва в тому числі з використанням і залученням власного майна під час здійснення такої діяльності за адресами вказаними у його заяві.

Просить позов задовольнити та стягнути з Відповідача грошові кошти в розмірі 8342,95 грн.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку, надав письмові заперечення на позов. Так, Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог Позивача та в запереченнях посилається на укладення з Позивачем договору карткового рахунку (без номеру та без дати), що складається з пам'ятки клієнта, запропонованого банком умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, з якими він ознайомився і згоден, що в своїй сукупності складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Вказує на відсутність доказів, що кошти Позивача були перераховані третім особам без згоди останнього. Також зазначає та робить посилання на умови та правила надання банківських послуг, як підставу їх застосування у його правовідносинах із Позивачем. До заперечень надав завірену не належним чином копію витягу вимоги безпеки (без номеру та без дати), завірені неналежним чином копії анкети-заяви Позивача від 22.10.2013 року та від 27.11.2013 року.

Будь-яких інших документів в підтвердження і обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог Позивача та згідно ст.57 ЦПК України, зокрема тих що витребовував суд згідно ухвали від 21.03.2016 року, Відповідач суду не надав.

Заслухавши пояснення Позивача та його представника, а також вивчивши заперечення Відповідача, всебічно дослідивши та проаналізувавши обставини і матеріали справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на нормах чинного законодавства України та на повному і всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, позовні вимоги Позивача обгрунтовані неможливістю добровільного отримання останнім від Відповідача своєї власності у вигляді грошових коштів в розмірі 8342,95 грн., як споживача банківських послуг. Так, після отримання Позивачем 26.11.2015 року банківської виписки від Відповідача по своєму рахунку кредитної картки НОМЕР_2 відкритої у Відповідача на ім'я Позивача, Позивач документально встановив факт неможливості Відповідачем виконати свої грошові зобов'язання перед Позивачем, як споживачем банківських послуг, шляхом виплати та/або відповідного отримання останнім від Відповідача власних грошових коштів у загальному розмірі 8342,95 грн., що без відома і без будь-якої згоди Позивача самовільно утримані (списані, притримані, тощо) Відповідачем із банківського рахунку (банківської картки) НОМЕР_2 Позивача саме 24 вересня 2015 року та на користь невідомих третіх осіб, тощо.

Згідно матеріалів даної цивільної справи, 24 вересня 2015 року Відповідач самовільно та примусово і без будь-якої згоди Позивача здійснив списання/утримання, тощо, власних коштів останнього і в подальшому всіляко ігнорував/ігнорує його звернення про їх добровільне повернення. Зокрема у вказаний день відбулось списання/утримання, тощо, Відповідачем коштів Позивача певними частинами, а саме: 2000,00грн.+2000,00грн.+2000,00грн.+2066,21грн.+102,01грн.+102,01грн.+51,51грн.+21,21грн.= =8342,95 грн. Вказані кошти включали також суми банківських послуг (банківської комісії) за таке списання/утримання.

Зокрема, для з'ясування вказаних вище обставин, а також на підставі заяви Позивача про забезпечення доказів, ухвалою суду від 21.03.2016, від Відповідача витребувано докази у формі всієї інформації (наприклад: договори, заяви, анкети, пам'ятки, форми, додаткові угоди, акти, виписки, відповіді на запити, тощо) на паперових носіях (в копіях), що містяться (маються в розпорядженні) в останнього відносно Позивача, що зберігаються на будь-яких інших носіях інформації в тому числі із врахуванням заяви останнього від 24 вересня 2015 року, що раніше була адресована Позивачем Відповідачу та за період з 01.01.2014 і станом на день надання відповіді. У визначені судом строки та станом на дату розгляду справи, вимоги ухвали суду від 21.03.2016 , Відповідачем виконані не були.

Також Відповідач не відреагував у законодавчо встановлений час та спосіб і на письмові звернення Позивача від 24.09.2015 (про надання інформації та копій документів). Подальші письмові звернення Позивача до Відповідача від 06.11.2015 року (про надання банківських послуг з отримання своїх коштів) та претензії-вимоги №1 від 18.11.2015 року про повернення (сплату) коштів в розмірі 8342,95 коп., також залишені Відповідачем без будь-кого реагування та без задоволення.

Згідно пояснень Позивача, наданих ним в судовому засіданні, останній саме 24 вересня 2015 року взагалі не здійснював будь-яких банківських операцій по своєму банківському рахунку (банківській картці) НОМЕР_2 відкритому у Відповідача, а також не уповноважував будь-яких третіх осіб на здійснення таких дій від свого імені, зокрема, не уповноважував і Відповідача на такі дії. Таким чином, як стверджує Позивач, йому з боку Відповідача 24.09.2015 року було примусово надано банківські послуги яких той не замовляв, не здійснював та не потребував до здійснення, але згодом Відповідачем Позивачу не було надано банківські послуги з повернення/отримання його власних коштів про які останній не одноразово, письмово просив та наполягав до Відповідача на здійснення. Позивач також зазначив, що особи на ім'я яких було здійснено Відповідачем списання/утримання коштів Позивача, взагалі останньому не відомі, а так само не відомі і номери та власники телефонних номерів мобільних операторів зв'язку на рахунки яких самовільно було здійснено списання/утримання коштів Позивача саме Відповідачем. Позивач зазначив, що списання/утримання його коштів Відповідачем відбувалось приблизно протягом 15-30 хвилин в період часу між 18 та 19 годинами і продовжувались такі дії навіть після здійснення Позивачем до Відповідача невідкладного дзвінка на його короткий телефонний номер сервісної служби, а саме №3700, щодо відповідного і невідкладного (термінового) блокування його власного банківського рахунку (банківської карти) одразу ж після першого списання/утримання коштів Відповідачем у Позивача в розмірі 2000,00 грн. Однак, незважаючи навіть на такий телефонний дзвінок Позивача, кошти продовжували списуватись/утримуватись Відповідачем з банківського рахунку (банківської карти) Позивача. Позивач повідомив, що загальна кількість транзакцій про намагання списання/утримання, тощо, його коштів з боку Відповідача становила приблизно чотирнадцять, однак, фактично вдалими для Відповідача виявились лише вісім, так як коштів на банківському рахунку (банківській картці) для подальших таких дій вочевидь не вистачало та/або запитувані суми до списання/утримання перевищували залишок коштів на банківському рахунку (банківській картці) Позивача. Позивач акцентував увагу суду на тому факті, що надані Відповідачем до його заперечень копії анкет-заяв від 22.10.2013 року та від 27.11.2013 року містять не його підписи, а також, що вказані документи не мають жодного відношення до Позивача та до його спірного банківському рахунку (банківської картки) НОМЕР_2 відкритого у Відповідача значно пізніше, орієнтовно на початку 2015 року.

Представник Позивача зазначив та документально довів до відома суду, що Позивач взагалі не мав та не має будь-яких боргових зобов'язань перед Відповідачем, а навпаки, вже є його кредитором згідно загальних аргументів та мотивації даного позову, також надав суду відповідні довідки Відповідача про відсутність заборгованості Позивача перед Відповідачем від 27.04.2016, а також довідки Відповідача від 27.04.2016 року щодо закриття Позивачем спірного банківського рахунку (банківської картки) НОМЕР_2, що було відкрито останнім у Відповідача. Також робив акцент на обставинах фінансової неспроможності Відповідача надати Позивачу необхідні банківські послуги щодо сплатити/повернення останньому його власності у формі його власних грошових коштів. У зв'язку з цими обставинами, Позивач додатково змушений був не одноразово як усно так і письмово та протягом значної кількості часу звертатись до Відповідача з відповідними проханнями, однак, будь-якого реагування та/або задоволення своїх законних звернень і прохань не отримав та був змушений звернутись за захистом до судових органів, що згодом і здійснив.

Відповідач в своїх запереченнях заперечує проти задоволення позовних вимог Позивача та посилається на укладення з Позивачем договору карткового рахунку (без номеру та без дати), що складається з пам'ятки клієнта, запропонованого банком умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, з якими він ознайомився і згоден, що в своїй сукупності становить між сторонами договір про надання банківських послуг. Вказує на відсутність доказів, що кошти Позивача були перераховані третім особам без згоди останнього. Також зазначає та робить посилання на умови та правила надання банківських послуг, як підставу до застосування у його правовідносинах із Позивачем. До заперечень надав завірену не належним чином копію витягу вимоги безпеки (без номеру та без дати), завірені неналежним чином копії анкети-заяви Позивача від 22.10.2013 року та від 27.11.2013 року.

Будь-яких інших документів в підтвердження і обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог Позивача та згідно ст.57 ЦПК України, зокрема тих що витребовував в нього суд згідно ухвали від 21.03.2016 року, Відповідач не надав.

Статтями 1, 2 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно із ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони фактично уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Частиною 2ст.1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п.2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ від 03.12.2003р. за №516 (далі - Положення №516).

Згідно п.1.2. Положення № 516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит), тощо.

За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, що встановлені договором (абз. 2 п.3.3. Положення №516).

Як вбачається з матеріалів справи, спірні грошові кошти Позивача, згідно чинного законодавства України, є саме різновидом банківського вкладу (депозиту) без зазначення строку їх повернення та належать Позивачеві на праві приватної власності, факт якого не ставиться під сумнів сторонами та не заперечується Відповідачем.

Зважаючи на вищенаведені норми чинного законодавства України, у Відповідача перед Позивачем виник обов'язок щодо повернення банківського вкладу (депозиту) за першою вимогою такого споживача, як власника майна по належним йому коштам ще 09.11.2015 (з поштової дати отримання відповідної заяви Позивача), а згодом поштового отримання і додаткової претензії-вимоги (що тримана Відповідачем 26.11.2015 року), однак, це зобов'язання з боку Відповідача до Позивача взагалі виконано не було.

Згідно ст.317 ЦК України, змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як зазначено у ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 387 ЦК України, визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим, як встановлено під час розгляду справи та підтверджується поясненнями сторін, їх представниками, а також фіксується матеріалами справи, на неодноразові звернення Позивача до Відповідача щодо повернення (сплати) останнім Позивачу його власності (власних коштів) в розмірі 8342,95 коп., залишені Відповідачем без будь-кого реагування та без задоволення, що змусило Позивача згодом звертатись за захистом до суду.

Також, ч.1, 2, ст. 319 та ч.2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому, положеннями ст.1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Проте, з боку Відповідача не надано до суду належних доказів, що б свідчили про наявність підстав для зупинення фінансових операцій на повернення (сплаті) належних Позивачу його власності у формі грошових коштів.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Також до змісту ст.ст. 526, 1058 ЦК України, зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної - банківської картки).

Зокрема, відповідно до ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із змістом п.3, 4, 8 ч.1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору, а також порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а також документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Відповідно загальних положень до ст.ст. 5, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності, а захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Посилання Відповідача на наявність між сторонами уявного договору карткового рахунку (без номеру та без дати), що складається з пам'ятки клієнта, запропонованого банком умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, з якими він знайомий та згоден, що в своїй сукупності і становить між сторонами договір про надання банківських послуг, а також щодо наявності умов та правил надання банківських послуг, як підставу до застосування у його правовідносинах із Позивачем, є безпідставними, оскільки в данному випадку правовідносини між сторонами, в першу чергу регулюються спеціалізованим законом та іншими актами цивільного законодавства України, а також двостороннім договором, що так і не був наданий суду Відповідачем, а в Позивача такий відсутній взагалі, бо навіть первісно не надавався Відповідачем Позивачу. Натомість, надані Відповідачем суду заперечення на позов з копіями документів, під час розгляду справи, не були підтверджені Позивачем та загалом спростовані ним щодо факту їх особистого не підписання (не підписання за його участі) та загалом поставлені Позивачем під сумнів та щодо їх загального існування в юридичній площині, а відтак, та з огляду на зазначене, застосування таких до Позивача, як споживача банківських послуг не можливе. Інші документи та дані не були надані Відповідачем, а тому суд керувався наявними у справі доказами.

Слід також зазначити, що власність Позивача у формі визначених грошових коштів була документально передана Позивачем Відповідачу, однак, зворотна передача таких, як банківського вкладу (депозиту) та за першою вимогою Позивача, Відповідачем не здійснена з невідомих причин, а судові органи України не наділені повноваженнями щодо контролю за здійсненням діяльності фінансово-кредитними установами, в тому числі і щодо забезпечення, дотримання, тощо, банківської таємниці під час здійснення ними такої господарської діяльності, зокрема і Відповідачем.

Таким чином фактична відмова Відповідача у видачі коштів, порушує права Позивача, регламентовані у тому числі і ст.41 Конституції України, що передбачає право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, а також, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Отже, вказані обставини свідчать про порушення Відповідачем перед Позивачем спеціалізованого закону та інших актів цивільного законодавства України та загалом норм чинного законодавства України, а тому, на думку суду, Позивач має достатні і обґрунтовані підстави порушувати питання про судовий захист своїх прав та інтересів за невиконання Відповідачем своїх зобов'язань, як перед споживачем банківських послуг та щодо повного задоволення його позовних вимог до Відповідача.

Заяву Позивача від 21.04.2016 року (про визнання судом обставин загальновідомими), щодо визнання загальновідомимиобставини здійснення Відповідачем своєї господарської діяльності у Дарницькому районі м. Києва в тому числі з використанням і залученням власного майна під час здійснення такої господарської діяльності за адресами вказаними Позивачем у його заяві, слід також задовольнити, у зв'язку тим що вказані факти є загальновідомими і не потребують додаткового встановлення, а також, що такі дані містяться у відкритому доступі та на власному Інтернет-ресурсі Відповідача за адресою: https://privatbank.ua/map/.

З урахуванням системного аналізу норм спеціалізованого закону та норми ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а томуВідповідач має відшкодувати в дохід держависудові витрати за розгляд справи в суді, зокрема за подачу позовної заяви в розмірі 551,20 грн. та за подачу заяви про забезпечення доказів в розмірі 275,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 5, 8, 10, 11, 57-61, 88, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»про захист прав споживачів- задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 8342,95 (вісім тисяч триста сорок дві гривні 95 коп.).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»на користь держави витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду в розмірі 551,20 (п'ятсот п'ятдесят однієї гривні 20 коп.) та витрат по сплаті судового збору за подачу заяви про забезпечення доказів в розмірі 275,60 (двісті сімдесят п'ять гривень 60 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Комаревцева Л.В.