Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/2375/16-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 23 Доповідач Кочетов Л. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Кочетова Л.Г.,

суддів: Жигановської О.С., Якухна О.М.,

за участю секретаря: Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «А.Т.К.» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітне», третя особа - Бердичівське міськрайонне управління юстиції про визнання договорів оренди недійсними та скасування державної реєстрації речового права за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітне» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «А.Т.К.» (надалі Товариство) звернулося до суду із вказаним позовом та в обґрунтування вимог зазначило, що 15.09.2006 року між ним та ОСОБА_3 укладений договір оренди земельної ділянки, площею 2,27 га, яка розташована на території Буряківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області строком на 15 років, тобто до 14.09.2021 року. Вказаний договір оренди землі у встановленому чинним законодавством порядку був зареєстрований Бердичівським райвідділом Житомирської регіональної філії «Центру ДЗК».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, її правонаступниками стали ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які успадкували по ? частині земельної ділянки.

На початку 2016 року Товариству стало відомо, що правонаступники ОСОБА_3 уклали з ТОВ «Елітне» нові договора оренди зазначеної земельної ділянки.

Просило визнати недійсними договір оренди ? частини земельної ділянки, укладений 03.03.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Елітне», кадастровий номер НОМЕР_1 та зареєстрований 12.03.2016 року реєстраційною службою Бердичівського міськрайонного управління юстиції, договір оренди ? частини земельної ділянки, укладений 11.09.2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Елітне», кадастровий номер НОМЕР_1 та зареєстрований 17.11.2014 року реєстраційною службою Бердичівського міськрайонного управління юстиції та скасувати їх державну реєстрацію речового права на оренду даної земельної ділянки.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 серпня 2016 року позов задоволено частково: визнано недійсними договора, в задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Елітне» просить рішення суду скасувати, постановити нове - про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що з моменту смерті ОСОБА_3 до її спадкоємців з приводу оренди землі позивач не звертався, орендну плату не сплачував; у первісному договорі оренди не зазначений кадастровий номер земельної ділянки, площа земельної ділянки не співпадає з фактичною; судом не вірно визначено та стягнуто розмір витрат на правову допомогу.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Положенням ст. 125 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка, площею 4,1665 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства, та розташована на території Буряківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області. Земельна ділянка яка складається з ділянки НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_2 та ділянки НОМЕР_5, кадастровий номер НОМЕР_3 ( а.с .13).

15.09.2006 року між ТОВ "А.Т.К." та ОСОБА_3, укладено договір оренди, яким товариству в оренду передана земельна ділянка, площею 2.27 га, розташована на території Буряківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області строком на 15 років (а.с.12). Даний договір зареєстрований Бердичівському відділі Житомирської регіональної філії «Центру ДЗК» 19.12.2007 року.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що договір оренди від 15.09.2006 року, який укладений між ТОВ «А.Т.К.» та ОСОБА_3 є чинним, а ТОВ «А.Т.К.» набуло права оренди земельної ділянки на строк до 14.09.2021 року.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Спадкоємцями та правонаступниками після смерті ОСОБА_3 стали ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які успадкували по ? частині земельної ділянки (а.с.15-16).

11.09.2014 року ОСОБА_2 уклала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Елітне», за яким передала товариству в оренду строком на п'ять років земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 1.1335 га (а.с.66-74).

03.03.2016 року ОСОБА_1 уклав договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Елітне», за яким передав товариству в оренду строком на сім років ? частину земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2.2711 га (а.с. 77-86).

Згідно положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства).

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Положенням ст. 770 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди.

Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов'язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім'я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). За згодою сторін договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту чи застави до такого договору можуть бути внесені зміни із зазначенням нового власника земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, набувши права та обов'язки орендодавця за договорами оренди земельної ділянки, як нові власники земельної ділянки, порушили умови договору та чинне законодавство, передавши повторно в оренду земельну ділянку іншій особі, не вирішивши питання про припинення попереднього договору оренди земельної ділянки, чим порушили права ТОВ «А.Т.К.» як орендаря земельної ділянки та правильно визнав спірний договір оренди земельної ділянки недійсним.

Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції в даній частині не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що у первісному договорі оренди не зазначений кадастровий номер земельної ділянки, площа земельної ділянки не співпадає з фактичною не можуть бути взяті до уваги, поскільки сторони не заперечують, що предметом як первісного так і оспорюваного договору оренди є одна й та сама земельна ділянка. Крім того дійсність первинного договору оренди сторонами не оспорюється.

Посилання апелянта на те, з моменту смерті ОСОБА_3 позивач до її спадкоємців з приводу оренди землі не звертався та орендну плату не сплачував, не грунтується на законі, оскільки обов»язок повідомлення користувача щодо зміни власника земельної ділянки законодавчо покладений саме на нового власника.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість стягнення правової допомоги, колегія суддів, вважає їх частково обґрунтованими виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Із змісту ст. 79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на правову допомогу.

29 березня 2016 року між ТОВ «А.Т.К.» та ПП ОСОБА_4, ПП ОСОБА_5, укладено угоду про надання правової допомоги (а. с. 57), згідно умов якої останні зобов'язалися надавати правову допомогу та юридичні послуги, в тому числі допомогу консультативного характеру, підготовку позовної заяви та участь у суді. ТОВ «А.Т.К.», у свою чергу, зобов'язалося сплатити за надані послуги за актом прийому-передачі наданих юридичних послуг.

Згідно платіжних доручень № 4751 та 4742 ПП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 отримали від ТОВ «А.Т.К.» по 2000,00 грн. за надану правову допомогу при розгляді вказаного позову (а.с. 59,60). Також у справі є акт прийому-передачі наданої правової допомоги № 4 від 29.03.2016 складений між позивачем та ПП ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_5 на 4000.00 грн. (а.с. 58).

При ухваленні рішення судом вирішено стягнути із відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, 50 % документально підтверджених витрат позивача за надання правової допомоги.

Згідно з роз»ясненнями п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8 та 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VІ «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є фахівцями у галузі права, що підтверджується витягами із Єдиного реєстру адвокатів України та брали участь у справі як представники позивача на підставі угоди про надання правової допомоги (а. с. 53-57 ) та були допущені судом до розгляду справи, як особи, які надають правову допомогу.

Із огляду на положення ст. 204 ЦК України, відсутні підстави ставити під сумнів договір про надання послуг від 29.03.2016 року, він є чинним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Як роз'яснено у п. 48 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виконали взяті на себе зобов'язання за вказаним договором, що підтверджується зібраними по справі доказами. Ними вчинялися також і інші дії поза судовим засіданням по наданню правової допомоги, а саме було складено позовну заяву, готувалися заяви та клопотання.

Таким чином, враховуючи те, що позовні вимоги ТОВ «А.Т.К.» були задоволені частково, право компенсування судових витрат, понесених стороною на користь якої ухвалено рішення, визначене ст. 88 ЦПК України, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого рішення про наявність підстав стягнення вказаних витрат з відповідачів.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо розміру присуджених до стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, виходячи з наступного.

Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» з 01.01.2016 по 30.04.2016 мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1378,00 грн., у погодинному розмірі - 8,29 грн., а з 01.05.2016 - 1450,00 грн., а у погодинному 8,69 грн.

Із вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 580,00 грн. ( 1450 грн. х 40%) та бути нижчим 8,69 грн.

За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір визначених судом першої інстанції витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача з 4000,00 грн. до 1000, 00 грн. (50,00 грн. консультація + 450,00 грн. підготовка позовної заяви та матеріалів до неї на кожного адвоката).

Враховуючи наведене рішення суду у частині стягнення із відповідачів судових витрат підлягає зміні шляхом зменшення їх розміру із 2252,00 грн. з кожного до 1252.00 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітне» задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 серпня 2016 року в частині стягнення судових витрат змінити, зменшивши розмір витрат, стягнутих із відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «А.Т.К.» із 2252,00 грн. до 1252.00 грн. із кожного.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді