Справа № 573/572/16-ц
Номер провадження 2/573/252/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

11 травня 2016 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі Сумської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Слобожанщина Агро» про визнання договору оренди землі недійсним,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Слобожанщина Агро» про визнання договору оренди землі недійсним відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Номер провадження 2/573/252/16

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст рішення)

11 травня 2016 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі Сумської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Слобожанщина Агро» про визнання договору оренди землі недійсним,

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПСП «Слобожанщини Агро» з позовом, в якому вказує, що 01 червня 2012 року уклала з останнім договір оренди земельної ділянки площею 4,473 га строком на 10 років. Зазначає, що відповідач всупереч вказаному договору не розробив проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, розмір орендної плати не переглянув. Крім того, в договорі відсутня істотна умова умови збереження стану обєкта оренди. З приводу добровільного врегулювання спору 04 березня 2013 року та 24 листопада 2014 року вона зверталася до останнього, але відповіді їй надано не було.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд постановити рішення про визнання недійсним договору оренди землі від 01 червня 2012 року, укладеного нею з ПСП «Слобожанщини Агро».

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, її інтереси представляв за довіреністю ОСОБА_2, який позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі, просив визнати спірний договір оренди землі недійсним, оскільки він не містить в собі всіх істотних умов, передбачених законом, не пройшов державну реєстрацію та укладений під впливом помилки.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що при укладенні договору оренди землі було досягнуто всіх домовленостей та дотримано всіх істотних умов договору, як того вимаги норми чинного законодавства.

Заслухавши представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, повно, об'єктивно та неупереджено дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Предметом спору в даній справі є питання щодо дійсності укладеного між сторонами правочину - договору оренди земельної ділянки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії РЗ №738441 на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 10 вересня 2002 року №385 є власником земельної ділянки площею 4,473 га, яка розташована на території Жовтневої селищної ради Білопільського району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 10).

01 червня 2012 року між ОСОБА_1 і ПСП «Слобожанщини Агро» було укладено договір оренди земельної ділянки, за яким позивач передала підприємству в оренду земельну ділянку площею 4,473 га строком на 10 років, а останнє зобовязалося своєчасно вносити орендну плату (а.с. 11-13).

Земельна ділянка, належна ОСОБА_1, була передана в оренду ПСП "Слобожанщина Агро" 01 червня 2012 року згідно акту приймання-передачі обєкта оренди (а.с. 31-32).

Зазначений договір 03 серпня 2015 року було зареєстровано у реєстраційниій службі Білопільського районного управління юстиції, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вчинено запис за №10649002 (а.с. 37).

24 листопада 2014 року позивач звернулася до директора ПСП «Слобожанщини Агро» з проханням після збору врожаю в 2015 році більше не проводити ніяких сільськогосподарських робіт на її земельній ділянці та повернути їй земельну ділянку (а.с. 15).

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 мотивувала свої вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 01 червня 2012 року тим, що в договорі відсутня істотна умова, а саме: умови збереження стану обєкта оренди, також договір не пройшов державну реєстрацію та укладений під впливом помилки.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обовязок доказування покладений на сторони у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі згідно ст. 15 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на час укладення спірного спірного договору, були:

- об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

- строк дії договору оренди;

- орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

- умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

- умови збереження стану об'єкта оренди;

- умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

- умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

- існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

- відповідальність сторін;

- умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Перевіряючи доводи позивача щодо невідповідності укладеного договору оренди вимогам ст. 15 Закону України „Про оренду землі з підстав відсутності істотної умови, суд виходить з наступного.

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, у постанові від 03 вересня 2014 у справі № 6-84цс14, у постанові від 09 грудня 2015 року у справі №6-849цс15 (що є обовязковою в силу ст. 360-7 ЦПК України для всіх судів), зазначено, що виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавців у звязку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Позивачем у позовній заяві та у поясненнях представника позивача у судовому засіданні взагалі не зазначено, в чому саме полягає порушення прав ОСОБА_1, як орендодавця, оспорюваним договором, і які зміни мали б бути внесені до тексту договору для забезпечення її прав.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 637 ЦК України у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Згідно з ч. 2 ст. 14 ЗУ «Про оренду землі» типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту укладеного між сторонами договору оренди землі вбачається, що він відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою КМУ від 03.03.2004 №220 (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМУ № 1724 від 13.12.2006, №780 від 3.09.2008).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що була чинною на час укладення договору, визначено, що «умови збереження стану обєкта оренди» є окремими істотними умовами договору оренди.

Проте, у Типовому договорі оренди землі пункт 17 «Умови збереження стану обєкта оренди» знаходиться у розділі, який має назву «Умови використання земельної ділянки» і який містить три пункти: п. 15 «Земельна ділянка передається в оренду для (мета використання)», п. 16 «Цільове призначення земельної ділянки», п. 17 «Умови збереження стану обєкта оренди».

Таким чином типовий договір не містить такої окремої істотної умови договору оренди землі, як умови збереження стану обєкта оренди. Умови використання земельної ділянки у ньому розкриваються шляхом узгодження сторонами договору мети використання земельної ділянки, її цільового призначення та умов збереження стану обєкта оренди.

В пункті 17 оспорюваного договору оренди землі вказано, що умовою збереження стану обєкта «є зобовязання орендаря використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням та зберігати якісний стан землі».

Тобто фактично, вказаний вище пункт договору і визначає таку істотну умову як збереження стану обєкту землі.

Доказів того, що земельна ділянка використовувалась не за цільовим призначенням або порушено якісний стан землі суду позивачем надано не було.

04 червня 2014 року директор ПСП "Слобожанщина Агро" звертався з клопотанням до директора ДП "Сумський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" з приводу виготовлення проекту землеустрою щодо забезпечення еколого-економічного обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь на землі, які знаходяться в користуванні підприємства на території Сумської області, зокрема, Білопільського району (а.с. 49-50).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на орендованій у позивача землі постійно здійснював сівозміну поля та здійснював його поліпшення шляхом внесення відповідних добрив, що підтверджується відповідною довідкою, що представником позивача у судовому засіданні не заперечувалося (а.с. 39).

Ще однією з підстав визнання договору оренди землі від 01 червня 2016 року недійсним позивачем зазначено те, що вказаний договір не пройшов належним чином державної реєстрації.

Із вказаним твердженням суд не погоджується, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 20 Закону України Про оренду землі (далі - Закон) у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 18 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин,визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

Як було встановлено судом, сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріпивши 01 червня 2012 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Правова позиція щодо визначення моменту укладення договору оренди землі саме в момент підписання договору викладена у постанові Верховного Суду України № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року, висновок якого відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як зазначалось вже вище, спірний договір 03 серпня 2015 року було зареєстровано у реєстраційниій службі Білопільського районного управління юстиції, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вчинено запис за №10649002 (а.с. 37).

Також судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 своєчасно отримувала орендну плату згідно договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2012 у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням коефіцієнтів індексації:

- у 2013 році виплачено 3248,47 грн.;

- у 2014 році виплачено 5555,80 грн.;

- у 2015 році виплачено 12495,33 грн (а.с. 38).

Вказані обставини свідчать про виконання оспорюваного договору оренди землі як орендодавцем так і орендарем.

Твердження позивача, що отриману орендну плату вона сприймала як отримання компенсації за безпідставне використання її майна, суд розцінює критично, так як воно нічим не підтверджується.

Більш того, в заяві ОСОБА_1 від 24 листопада 2014 року, адресованій відповідачу, вона просить повернути саме орендну плату за використання земельної ділянки, а не компенсацію за її незаконне використання (а.с. 15).

З цих же підстав суд не бере до уваги посилання позивача, як на підставу для визнання договору оренди недійсним, порушення відповідачем вимог ст.ст. 203, 215, ч. 1 ст. 229 ЦК України, а саме, що укладений договір не відповідає її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, так як воно нічим не підтверджується.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Із розяснень, які викладені у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зокрема, позивачем не доведено (тоді як цим обґрунтовувався позов), що представником відповідача у день підписання договору оренди їй були повідомлені неточні або неправдиві відомості щодо природи правочину, якій укладений 01 червня 2012 року, що призвело до підписання оспорюваного правочину.

ОСОБА_1 у позові взагалі не зазначила, в чому саме полягала її помилка під час укладення договору оренди землі, її неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні лише зазначив, що ОСОБА_1 у момент підписання договору вважала, що підписує документ про отримання орендної плати, оскільки представники відповідача їй сказали, що поки не підпише такого документа, до тих пір не отримає орендну плату.

Але об'єктивно дане твердження представника позивача нічим не доказується.

Не свідчить про наявність помилки й направлення позивачем у листопаді 2014 року листа про небажання продовжувати орендні відносини з відповідачем.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірний договір відповідає вимогам закону щодо його чинності, а саме: договір має всі істотні умови, підписаний сторонами, справжність підпису позивача не спростовується.

Оскільки позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували порушення її права з боку відповідача, підстави, на які вона посилається в позовній заяві, не свідчать про недійсність правочину та порушення відповідачем вимог ст.ст. 203,215 ЦК України, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Слобожанщина Агро» про визнання договору оренди землі недійсним необхідно відмовити за необгрунтованістю.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 57, 58, 60, 64, 88, 209, 213, 215 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Слобожанщина Агро» про визнання договору оренди землі недійсним відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя