Провадження №2/523/464/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Бузовського В. В.,

при секретарі Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, -

встановив:

ОСОБА_1, звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати ОСОБА_2, неповнолітнього ОСОБА_4 2003р.н,, такими, що втратили право користування жилим приміщенням в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що він перебував із ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, під час якого він, його дружина, донька ОСОБА_2, та неповнолітній син ОСОБА_4. проживали в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі, яка є його особистою власністю. В березні 2014р., шлюб між ним та ОСОБА_3, було розірвано. В квітні 2014р., дружина разом із дітьми залишила місце проживання в квартирі та вселилася в кв. № 148 в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі. Відповідачі добровільно залишили місце проживання, перепон в користуванні жилим приміщенням їм ніхто не чинив. На даний час він бажає розпорядитися належною йому на праві власності квартирою, але не може цього здійснити, оскільки його донька ОСОБА_2 та його син ОСОБА_1 продовжують бути зареєстрованими в квартирі по теперішній час. Таким чином, посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 2003р.н., вимоги позову не визнала та пояснила, що через постійні сварки із колишнім чоловіком вимушена була залишити місце проживання разом із неповнолітнім сином. Крім того, зазначила, що дитина дуже хвора, позбавлення права користування жилим приміщенням порушить житлові права дитини.

Представник ОСОБА_2 також вимоги позову не визнала та пояснила, що відповідачка, яка є донькою позивача, була вимушена залишити зареєстроване місце проживання через сварки, крім того, зазначила, що позивач ОСОБА_1, обіцяв придбати їй окреме житло.

Від третьої особи Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника з урахуванням прав неповнолітньої дитини на житло (а.с. 36).

В свою чергу ОСОБА_2, предявила зустрічний позов та просила зобовязати ОСОБА_1, не перешкоджати їй в користуванні жилим приміщенням та вселити її в кв. № № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі. В обґрунтування вимог посилалася на те, що в березні 2014р., її батько змінив замки на вхідній двері та виставив її особисті речі з квартири, оскільки проживав в квартирі з іншою жінкою. Таким чином, вважає, що оскільки її виселення з квартири відбулося не добровільно внаслідок чого вона була примусово позбавлена житла, а тому має право на вселення в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.03.2006 року по 05.03.2014 рік, але фактично припинили шлюбні відносини в липні 2013 року, зазначена обставина встановлена рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2014р., (а.с.), а отже в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1, на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.6).

Крім того встановлено, що ОСОБА_1, та ОСОБА_3, мають від шлюбу двох дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, (а.с. 4) та неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, (а.с. 8), які мають зареєстроване місце проживання в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі, а ОСОБА_3, має зареєстроване місце проживання в кв. № 148 цього ж будинку.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3, разом із донькою ОСОБА_2, та неповнолітнім ОСОБА_4, в квітні 2014 року добровільно залишили зареєстроване місце проживання в кв. № 149 та вселилися в кв. № 148, яка належить на праві власності ОСОБА_5, та ОСОБА_6, (а.с. 63), які є батьками ОСОБА_3, та дідом і бабкою для ОСОБА_2, та неповнолітнього ОСОБА_4 Речі відповідачів в квартирі № 149 відсутні, перепон в користуванні жилим приміщенням їм ніхто не чинив.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягають задоволенню, та ОСОБА_2, слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 13.10.1994 р.н, як колишній член сімї власника квартири, втратила право користування жилим приміщенням в кв. №149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі, у звязку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин.

Суд не приймає до уваги заперечення про те, що залишення зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 відбувалося внаслідок протиправних дій її батька ОСОБА_1, оскільки до суду не надано жодного належного доказу на підтвердження таких обставин. Так само не знайшло свого підтвердження і існування будь якої домовленості між ОСОБА_1, та ОСОБА_2, щодо користування жилим приміщенням в кв. №149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі. Також судом не прийнято до уваги посилання ОСОБА_2, на її звернення до правоохоронних органів із заявою про перешкоджання в користуванні квартирою, оскільки таке звернення відбулося через два роки після її добровільного залишення квартири та після отримання нею позову про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, а саме 20.01.2016 року (а.с. 68).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на

підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, рішення суду про визнання ОСОБА_2 13.10.1994 р.н,, такою, що втратила право користування жилим приміщенням є достатньою підставою для зняття її з реєстраційного обліку в кв. №149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі.

Саме з зазначених вище підстав та встановлених судом обставин, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням задоволенню не підлягає

В частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 яка діє як законний представник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, суд вважає, що вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Так, в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом із тим, статтею 3 СК України визначено, що дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Виходячи із аналізу зазначених норм права слід дійти висновку про те, що не залежно від того з ким із батьків дитина проживає вона є членом сімї як батька так і матері, та не залежно від того, чи проживає вона (дитина) за місцем своєї реєстрації чи ні, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, навіть якщо вона тривалий час не проживає, в даному випадку із батьком, за місцем реєстрації.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

В частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: