Справа № 751/4245/16-ц Провадження № 22-ц/795/1741/2016 Головуючий у I інстанції Деркач О.Г. Доповідач - Шитченко Н. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Острянського В.І.,

із секретарями Зіньковець О.О., Шапко В.М.,

за участю прокурора Хряпи А.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 липня 2016 року у справі за позовом Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації до Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводський районний суд м. Чернігова від 29 липня 2016 року позов Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації задовольнив, визнав незаконним та скасовав пункт 1.15 рішення 15 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 30.11.2011 року про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0, 0609 га по вул. Словянська, 8 у м. Чернігові для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 422264 від 22 лютого 2012 року, виданий на імя ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0, 0609 га по вул. Словянська, 8 у м. Чернігові для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер :01:047:5187), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 00736, вирішив питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Апелянт зазначає, що наказ департаменту культури і туризму про впорядкування обліку обєктів культурної спадщини був виданий після прийняття рішення та видачі державного акту. На думку апелянта, суд прийшов до помилкового висновку, що спірна територія є обєктом культурної спадщин, вона не може належати до земель історико-культурного призначення, на яких розташовані памятки культурної спадщини, оскільки відомості щодо Селища „Гора до Державного реєстру нерухомих памяток не вносились. Жодних відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки у відповідних державних установах не зареєстровано. Відповідач наполягає на тому, що ним право владності на земельну ділянку набуто згідно вимог законодавства, яке діяло на час прийняття рішення Чернігівської міської ради від 30 листопада 2011 року відповідно до ст.ст. 116, 118, 122, 123 ЗК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що власність ОСОБА_2 відносно земельної ділянки площею 0,0609 га по вул. Словянській, 8 ум. Чернігові із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) підтверджена державним актом на право приватної власності на землю.

Департаментом культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства, за результатами якої виявлено порушення вимог земельного законодавства, про що було проінформовано прокуратуру Чернігівської області, і за наслідками якої мало місце звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земельним законодавством встановлено як підстави набуття права на землю громадянами та юридичними особами, так і певну процедуру вирішення питання передачі земельної ділянки. Зокрема, у власність громадян можуть бути передані земельні ділянки, які знаходяться у них в користуванні, або з земель запасу державної чи комунальної власності, які не перебувають в користуванні інших осіб, чи після їх вилучення в попередніх користувачів з дотриманням вимог щодо використання земель за цільовим призначенням.

Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що передача у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0609 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд відбулась з порушенням земельного законодавства та недотриманням певної процедури вирішення питання передачі цієї земельної ділянки у власність, а тому відповідне рішення міської ради, державний акт необхідно визнати недійсними.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до ст.ст. 84, 150 ЗК України та ст. 17 Закону України „Про охорону культурної спадщини памятки археології є державною власністю і не підлягають передачі у комунальну чи приватну власність.

Так, судом встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на території памятки археології місцевого значення поселення „Гора і взята на державний облік рішенням виконкому Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 551 (додаток № 3, яким поселення «Гора» із зазначенням місця розташування: у с. Павлівка, Чернігівського району 150 м на північ від села під № 594 визначено у Списку памяток археології, історії та культури Чернігівської області місцевого значення, що рахується за Чернігівським районом області).

Наведені землі за постановою Верховної Ради України від 8 липня 1999 року включено у межі м. Чернігів (а.с. 219).

Вказана у зазначеному додатку інформація спростовує викладені відповідачем доводи про відсутність доказів розташування спірної земельної ділянки на території памятки археології місцевого значення поселення «Гора» у звязку з відсутністю таких відомостей у самому рішенні виконкому Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 551.

Апеляційний суд відкидає також доводи апеляційної скарги про те, що всі документи, які свідчать про те, що спірна земельна ділянка віднесена до обєктів культурної спадщини, були прийняті в 2013-2014 роках, тобто через кілька років після набуття відповідачем права власності на землю, як такі, що спростовуються наведеними вище матеріалами цивільної справи.

Колегія суддів погоджується з поясненнями представника позивача відносно того, що землі (у тому числі спірна земельна ділянка) поселення «Гора» були паспортизовані ще в 1979 році (а.с. 20 зворот), що засвідчено і в обліковій картці на ці землі (а.с. 21), а рішення про взяття їх під охорону державою було прийнято в 17 листопада 1980 року № 551, що відповідним чином знайшло своє відображення у паспорті. Тому твердження сторони відповідача про неналежність цього наданого стороною позивача доказу через неспівпадіння дат не може братись до уваги при вирішенні даного спору. Всі інші документи, що стосуються спірної ділянки і прийняті державними установами в 2013-2014 роках, мають на меті лише впорядкування та забезпечення належного обліку культурної спадщини.

Та обставина, що памятка археології не внесена до Державного реєстру нерухомих памяток України національного значення та Державного реєстру нерухомих памяток України місцевого значення не свідчить про відсутність її історичної цінності та значимості для наступних поколінь. Сторона позивача пояснила цю обставину відсутністю фінансування для юридичного оформлення та масштабних археологічних досліджень.

З огляду на викладене вище ця земля є обєктом культурної спадщини в розумінні ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» і належить до земель державної власності відповідно до ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України. Тому колегія суддів вважає довільним тлумаченням положень законодавства твердження відповідача про незмінність цільового призначення належної ОСОБА_2 земельної ділянки, що відноситься і відносилась за наявною у нього документацією до земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до ст.ст. 32, 37 Закону України „Про охорону культурної спадщини будівельні роботи в охоронній археологічній зоні повинні проводитись на підставі погодженої з органом охорони культурної спадщини проектної документації, після охоронних археологічних досліджень. Згідно приписів ст. 9 Закону України „Про державну експертизу землевпорядної документації проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок земель історико-культурного призначення підлягають обовязковій державній експертизі.

Судом встановлено, що зазначені приписи закону ні Чернігівською міською радою, ні ОСОБА_2 виконані не були. В ході розгляду апеляційної скарги ці висновки суду першої інстанції в належний спосіб спростовані не були.

Таким чином, за наявності зазначених порушень вимог земельного законодавства, які є безумовною підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок у власність, враховуючи матеріали справи у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Обгрунтовуючи питання правомірності позбавлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, апеляційний суд виходить з наступного. При вирішенні питання справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи колегія суддів вважає знеобхідним застосування практики Європейського суду з прав людини, зокрема його рішення у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 в ході розгляду аналогічної справи про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2012 року у справі за позовом прокурора в інтересах держави до певної особи про визнання державного акту про право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної реєстрації права власності та повернення її. Зокрема, Верховним Судом України з посиланням на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основних свобод людини визначено, що його метою є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном з дотриманням справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. При визначенні суспільних інтересів національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. Відповідно до положень ст. 306-7 ЦПК України наведене вище рішення є обовязковим для всіх судів України при вирішенні аналогічних справ.

Таким чином, справа судом першої інстанції розглянута повно та обєктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315-317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: