Справа № 131/2193/15-ц Провадження № 22-ц/772/3218/2016Головуючий в суді першої інстанції Шелюховський М. В.
Категорія 41Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09.09.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтував тим, що під час ознайомлення з кримінальним провадженням №0000051 від 29.01.2013 року ним виявлено протокол допиту ОСОБА_3 від 09.10.2014 року, якого було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, в протоколі ОСОБА_3 повідомив, що в другій половині серпня 2011 року він зустрічався з ОСОБА_4, який попросив його повернути ОСОБА_2 борг з відсотками, та віддав йому 52000 грн., які ОСОБА_3 мав повернути позивачу. Вказані кошти він привіз позивачу і повернув їх під розписку в сумі 51520 грн. ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 розписку про отримання коштів та заяву до міліції про те, що він не має претензій до ОСОБА_4. Аналогічні пояснення ОСОБА_3 надав під час розгляду цивільної справи №129/1083/13-ц, а також по кримінальному провадженні №0000387 від 18.05.2015 року в Гайсинському РВ УМВС України у Вінницькій області.

Посилаючись на те, що зазначені пояснення є неправдивими, так як ОСОБА_3, прибув до позивача 22.08.2012 року і пред'явивши посвідчення особи по боротьбі з організованою злочинністю і корупцією повідомив, що його уповноважив ОСОБА_4 повернути борг в сумі 18400 грн., про що позивач має надати розписку та заяву до міліції, попередивши, що якщо він не напише даної заяви, кошти йому ніхто не поверне, а решту боргу ОСОБА_4 привезе, коли повернеться з відрядження, ОСОБА_2 знаючи про те, що ОСОБА_4 також позичав гроші в інших людей і не повертав борги, отримав 18400 грн. і написав розписку та заяву в міліцію.

Стверджуючи про те, що пояснення ОСОБА_3 про повернення всієї суми боргу в розмірі 51520 грн. є недостовірними та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію і, на думку позивача, тягнуть за собою порушення кримінального провадження та пред'явлення ОСОБА_3 підозри за ст.385 КК України, ОСОБА_2 просив суд: зобов'язати ОСОБА_3 спростувати неправдиву інформацію про повернення боргу в сумі 51520 грн. з передачею заяв до Гайсинського районного суду, Христинівського РВ УМВС України у Черкаській області, Гайсинського РВ УМВС України у Вінницькій області та особисто вибачитися перед ним за неправдиві пояснення; стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 58 464 грн. та судові витрати в сумі 44 грн.; постановити окрему ухвалу з направленням в слідчі органи для прийняття рішення в порядку ст.214 КПК України.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 09.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 1929,20 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, а справу направити на новий розгляду в суд першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду ухвалено з додержанням вимог ст.213 ЦПК України.

У справі встановлено, що згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_3 від 09.10.2014 року у кримінальному провадженні №0000051, відомості про яке внесені до ЄРДР 29.01.2013 року, він повідомив, що в другій половині серпня 2011 року зустрічався з ОСОБА_4, який попросив його повернути ОСОБА_2 борг з відсотками, та віддав ОСОБА_3 52000 грн., які він мав повернути позивачу. Вказані кошти ОСОБА_3 привіз позивачу і повернув їх під розписку в сумі 51520 грн. ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 розписку про отримання коштів та заяву до міліції про те, що він не має претензій до ОСОБА_4

Аналогічні пояснення ОСОБА_3 надав по цивільній справі №129/1083/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу (а.с.26), а також по кримінальному провадженні №0000387 від 18.05.2015 року в Гайсинському РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с.23).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги і правових підстав для їх задоволення немає.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що висновки суду є обґрунтованими та відповідають нормам матеріального й процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи їх не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

За положеннями ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист свого особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України в роз'ясненнях, що містяться у пп.17, 26 постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звертає увагу судів на те, що не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст.ст. 16, 277 ЦК.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 просить суд зобов'язати відповідача спростувати неправдиву інформацію, яка міститься у показаннях ОСОБА_3, які він давав в якості свідка під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000051 від 29.01.2013 року, №0000387 від 18.05.2015 року та під час судового розгляду у цивільній справі №129/1083/13-ц, які були доказом у цивільній справі та оцінювалися судом при ухваленні рішення, про те, що ОСОБА_3 передав позивачу всю суму боргу, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову через його необґрунтованість, так як не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Вірним є і висновок суду про необґрунтованість позовної вимоги про зобов'язання відповідача особисто вибачитися перед позивачем за неправдиві пояснення, оскільки відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Таким чином, суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, так як примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст.ст.16, 277 ЦК України, а примушування людини змінити свої внутрішні переконання є втручанням у свободу слова та вираження поглядів, що гарантовано Конституцією України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи із наведеного вище, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Пленум Верховного Суду України у роз'ясненнях, що містяться в абз.2 п.5 постанови від 31.03.1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звертає увагу судів на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Установивши, що немайнове право позивача порушено не було, моральні переживання, наявні у позивача, не є самостійним наслідком протиправного діяння відповідача, в зв'язку із недоведеністю вини в діях відповідача та відсутністю причинного зв'язку між шкодою та її наслідками, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про недоведеність позовної вимоги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що справу було розглянуто неповноважним суддею, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції розглядалась заява ОСОБА_2 про відвід судді Шелюховського М.В. і в її задоволенні відмовлено через безпідставність (а.с.141), а інша заява отримана судом поштою хоча і в день ухвалення рішення, але після видалення суду в нарадчу кімнату (а.с.155-157).

Законним є і рішення суду в частині стягнення з позивача судового збору, оскільки його сплата була відстрочена ухвалою від 17.03.2016 року до ухвалення судом рішення, яким позивачу відмовлено у позову.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не являються суттєвими та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проте, зі справи слідує, що судом першої інстанції вона вирішена правильно, з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримані норми матеріального та процесуального права, а відтак апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09.09.2016 року у цій справі - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ А.Ю. Зайцев

Судді: /підпис/ О. С. Панасюк

/підпис/ Т.М. Шемета

Згідно з оригіналом.

Суддя: