У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В.,Леванчука А.О.,
Маляренка А.В., Ситнік О.М.
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Львівської області від 10 травня

2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її рідний брат ОСОБА_8, який проживав та був зареєстрований до дня смерті в квартирі № АДРЕСА_1.

Позивач у встановленому порядку звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрита спадкова справа № 57495103. Крім позивача інших спадкоємців, які б висловили намір на прийняття спадщини, немає.

Серед спадкового майна, яке залишилося після смерті

ОСОБА_8, є квартира № АДРЕСА_1, загальною площею 17,8 кв. м.

Ця квартира належала спадкодавцю на праві користування. За життя він звертався із заявою про приватизацію квартири відповідно до вимог

Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», однак помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України у справі № від 11 грудня 2013 року 6-121цс13, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на квартиру № АДРЕСА_1, загальною площею 17,8 кв. м, яка складається з кімнати 13б-1 площею 9,8 кв. м, тераси 13б-2 площею 5,2 кв. м. Приміщення коридору ХІ площею 5,1 кв. м, душової ХІІ площею 1,7 кв. м та вбиральня ХІІІ площею 1,1 кв. м перебувають у спільному користуванні.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня

2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на жиле приміщення квартири № АДРЕСА_1, що складається з кімнати площею 9,8 кв. м та тераси площею 5,2 кв. м. Приміщення коридору ХІ площею 5,1 кв. м, душової ХІІ площею 1,7 кв. м та вбиральня ХІІІ площею 1,1 кв. м перебувають у спільному користуванні.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 травня

2016 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Франківського районного суду м. Львова

від 14 грудня 2015 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6 - задоволенню частково.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про смерть від 4 травня 2015 року ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Свідоцтвами про народження ОСОБА_8 та ОСОБА_6 підтверджуються родинні відносини - по лінії матері рідні брат і сестра.

Довідкою з місця проживання, виданою ЛКП «Сокільницьке» від 3 листопада 2015 року, підтверджується, що ОСОБА_8 проживав та був зареєстрований до дня смерті в кімнаті № АДРЕСА_1.

За даними технічного паспорта вказане жиле приміщення має загальну площу 17,8 кв. м та складається з кімнати площею 9,8 кв. м, тераси площею 5,2 кв. м. Приміщення коридору ХІ площею 5,1 кв. м, душової ХІІ площею 1,7 кв. м та вбиральня ХІІІ площею 1,1 кв. м перебувають у спільному користуванні.

Довідкою Старосамбірського деканату Самбірсько-Дрогобицької Єпархії Української Греко-Католицької Церкви від 7 грудня 2015 року № 12 підтверджено, що ОСОБА_6 займалася захороненням брата ОСОБА_8

Ухвалою Львівської міської ради від 10 липня 2008 року № 2045 «Про надання згоди на прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчих житлових будинків та гуртожитків від державного житлово-комунального підприємства державного концерну ЛОРТА» вирішено дати згоду на прийняття у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну ЛОРТА відомчого житлового будинку № АДРЕСА_1.

Ухвалою Львівської міської ради від 20 вересня 2012 року № 1803 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від ДЖКП ДК «ЛОРТА» гуртожитку на АДРЕСА_4» ухвалено прийняти у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну «ЛОРТА» гуртожитку на АДРЕСА_1».

Ухвалою Львівської міської ради від 13 грудня 2012 року № 1949 «Про залишення цілісних майнових комплексів на АДРЕСА_5, АДРЕСА_4, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 у статусі гуртожиток та надання дозволу на приватизацію їхніх житлових, нежитлових (допоміжних) приміщень» вирішено залишити цілісні майнові комплекси на АДРЕСА_5, АДРЕСА_4, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 у статусі гуртожитокта дозволити приватизацію їхніх житлових, нежитлових (допоміжних) приміщень.

Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23 вересня 2013 року № 385 «Про прийняття на баланс та обслуговування ЛКП «Сокільницьке» гуртожитку на АДРЕСА_4», зобов'язано ЛКП «Сокільницьке» прийняти на баланс будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4, м. Львів.

Згідно з листом відділу приватизації житла Франківського району м. Львова від 24 квітня 2015 року № 189 ОСОБА_8 повідомлено, що до поданих ним 26 березня 2015 року документів на приватизацію займаної кімнати в гуртожитку необхідно долучити копію розпорядження Франківської районної адміністрації «Про зміну та укладення договору найму жилих приміщень» та квитанцію про оплату послуг.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в тому разі, коли громадянин, який висловив свою волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції, визнавши за ОСОБА_6 право власності на жиле приміщення № АДРЕСА_1, не залучив Львівську міську раду як відповідача у справі, оскільки саме вказаний орган місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальної громади м. Львова здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами рад є органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Франківська районна адміністрація, як виконавчий орган Львівської міської ради, є органом місцевого самоврядування, який має статус юридичної особи, а тому висновок апеляційного суду про те, що Франківська районна адміністрація є не належним відповідачем у справі суперечить положенням чинного законодавства та матеріалам справи.

Крім того, у порушення вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, є передчасним висновок апеляційного суду про наявність самочинно збудованого майна (тераси площею 5,2 кв. м), оскільки доказів на підтвердження самочинного будівництва матеріали справи не містять.

Так, ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

У силу статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Як убачається з матеріалів справи, 26 березня 2015 року ОСОБА_8 звернувся із заявою до керівника органу приватизації Франківської районної державної адміністрації м. Львова про передачу у приватну власність приміщення гуртожитку, яке займає (а. с. 30).

24 квітня 2015 року завідувач відділу приватизації житла Франківського району м. Львова направила на ім'я ОСОБА_8 повідомлення за № 189, яким запропонувала до поданих ним 26 березня 2015 року документів додати копію розпорядження Франківської районної адміністрації «Про зміну та укладення договору найму жилих приміщень» відповідно до ухвали Львівської міської ради від 13 грудня 2012 року № 1949 «Про залишення цілісних майнових комплексів АДРЕСА_5, АДРЕСА_4, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 у статусі гуртожиток та надання дозволу на приватизацію їхніх житлових, нежитлових (допоміжних приміщень)», а також квитанцію про оплату послуг.

У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_8 звернувся за життя до відповідного органу приватизації з належно оформленною заявою, проте у строк, встановлений ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» така заява не була вирішена, а тому до його спадкоємця ОСОБА_6 перейшло право вимагати за нею права власності на спірне приміщення в гуртожитку.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального закону.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 10 травня

2016 року скасувати, рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік