Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Кочетова Л.Г.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошової компенсації за частку в спільному майні

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 Використовуючи принцип диспозитивності, просила визначити ідеальні частки подружжя в спільному сумісному майні автомобілі OPEL Combo, 2005 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, наступним чином 1/3 частина ОСОБА_2, а 2/3 частини їй; поділити автомобіль у натурі та стягнути грошову компенсацію за її частку (а.с.36-39). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебуваючи у шлюбі, разом з відповідачем придбала вищевказаний автомобіль. Без її відома та згоди ОСОБА_2 автомобіль продав, але фактично продовжує ним користуватися. Вважає, що, оскільки договір купівлі-продажу рухомого майна укладено без її згоди, то існують правові підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 67 500 грн. грошової компенсації за ? частину від вартості автомобіля OPEL Combo, 2005 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивач не приймала участі у придбанні спірного автомобіля. Гроші для придбання авто він позичив у свого батька. Кошти отримані від продажу автомобіля витратив разом із позивачем в інтересах сімї (на літній відпочинок, будівництво будинку, ведення спільного господарства тощо).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони набули автомобіль OPEL Combo, 2005 року випуску, який був зареєстрований на ім'я відповідача та використовувався в інтересах сім'ї.

Згідно договору купівлі-продажу від 27 січня 2015 року відповідач без згоди позивача продав вищевказаний автомобіль ОСОБА_3 за 135 000 грн., який останній перереєстрував на себе 25 липня 2015 року (а.с.21,64).

Норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали кожному із них особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Матеріали справи містять копію розписки від 02 липня 2012 року у якій не вказується на який саме автомобіль позичалися кошти, сторони договору є близькими родичами та можуть діяти зацікавлено, а доказів того, що про існування відповідного договору позики, у підтвердження укладення якого представлена розписка, позивачу було відомо, матеріали справи не містять, а остання заперечує факт укладення договору позики (а.с.65). Окрім того, під час судового засідання в апеляційній інстанції сторони підтвердили ті обставини, що позивач займалася підприємницькою діяльністю та використовувала автомобіль для роботи, сторони працювали та мали дохід, вели спільний бюджет, а тому потреби у позиці при купівлі авто не відчували. Про існування розписки позивач довідалася лише в суді, коли звернулася з даним позовом.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції при розгляді справи зясував не тільки ту обставину, що автомобіль був придбаний у шлюбі, а й джерело його набуття, тобто кошти за які автомобіль був придбаний. Оскільки автомобіль придбавався за спільні кошти сторін, то суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що спірне майно є їх спільною сумісною власністю, а не особистою приватною власністю, як на тому наполягає відповідач.

Враховуючи, що автомобіль був проданий без згоди позивача, то суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача половину його вартості, не відступаючи при цьому від рівності часток, оскільки обставини, які б мали істотне значення для такого відступу, не встановлені (ч. ч.2 та 3 ст.70 СК України).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кошти від продажу автомобіля були використані на потреби сім'ї. Цільове ж використання коштів, отриманих від продажу автомобіля, не мало б значення, якби автомобіль належав відповідачу на праві особистої приватної власності.

Окрім того, доводи апеляційної скарги стосовно того, що автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача, а кошти від його продажу були використані в інтересах сім'ї зводяться до переоцінки доказів у справі.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді: