Єдиний унікальний номер 236/14/16-ц Номер провадження 22-ц/775/796/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Курило В.П., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради Донецької області про усунення порушень права власності та законного володіння нерухомим майном шляхом виселення з квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради Донецької області задоволено.

Усунуто порушення права власності та законного володіння нерухомим майном ОСОБА_3 - квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення з квартири ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 243 грн. 60 коп. з кожного.

Не погодившись із рішенням суду, відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій зазначили, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з'ясував фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним у справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному і неупередженому розгляду справи та рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи. Отже, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а тому заявник просив судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів скарги відповідачі зазначив, що в судовому засіданні позивач і його представник обрали неправильний спосіб захисту права, не довели факту самовільного вселення у квартиру.

Відповідачі також посилаються на те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 11 ЦПК України, безпідставно вийшовши за межі позовних вимог, оскільки вказав в рішенні, про виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення, про що не було заявлено в позові.

Окрім цього відповідачі зазначили, що суд першої інстанції порушив норми ЦПК при ухваленні рішення, а саме розглянув справу у загальному порядку, тоді як повинен був прийняти заочне рішення, оскільки відповідачі, були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, але у судовому засіданні були відсутні.

Також відповідачі вважають, що суд неправильно оцінив і не перевірив докази по справі, а позивач надав суду неналежні та недопустимі докази.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважали їх безпідставними, просили скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками та телефонограмами (а.с. 135, 136-137, 141-142, 143).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Зі змісту ч.2 ст. 308 ЦПК України вбачається, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України.

Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Як роз'яснено в п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК).

У відповідності зі ст. 41 Конституції України право власності передбачає можливість власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у здійсненні .

За приписами ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За приписами ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 на підставі договору про обмін квартир від 03 лютого 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу Донецької області за реєстровим № 281 та 04 лютого 1998 року зареєстрованого в Слов'янському бюро технічної інвентаризації за № 95, є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 лиман Донецької області (а.с. 9).

Власник квартири ОСОБА_3 з 18 лютого 1998 року зареєстрований у вищевказаній квартирі (а.с. 7, 15), але з 2003 року по 07 лютого 2016 року в квартирі не проживав (а.с. 56).

Позивач доручення на відчуження (розпорядження) належної йому квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 нікому не надавав (а.с. 80).

З квітня 2005 року в квартирі АДРЕСА_1 по теперішній час проживає сім'я ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а з квітня 2015 року і їх малолітній син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 36, 56).

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зазначеній квартирі не зареєстровані. Крім того, члени сім'ї ОСОБА_2, проживає в квартирі, фактично не сплачували платежі за тепло, газопостачання, та водопостачання, комунальні послуги, в зв'язку з чим виникла заборгованість (а.с. 28-31).

З матеріалів справи та пояснень відповідачів, наданих у суду першої інстанції, встановлено, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 лиман належить ОСОБА_3 на підставі правочину - договору про обмін квартир, який відповідно до законодавства зареєстрований в БТІ (а.с. 9-14).

Відповідачі будь-яких правовстановлюючих документів на квартиру не оформляли.

Вирішуючи справу, суд виходив з того, що вимоги позивачам про усунення порушень права власності та законного володіння нерухомим майном - квартирою шляхом виселення відповідачів з квартири без надання іншого житла є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

При цьому суд посилався на норми Конституції України, Цивільного та Житлового кодексів України, які регулюють спірні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку і обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_3

Всупереч тверджень відповідачів, суд правильно та належно оцінив докази, які надані сторонами, сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи.

При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз'яснив відповідачам їх права та обов'язки. Зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 не подавали, та наявний у позивача правовстановлюючий документ на квартиру вони не оспорили, він є чинним і підтверджує право власності позивача на квартиру.

Будь-яких доказів, які б підтверджували право власності відповідачів на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, відповідно до будь-якого наявного правочину, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суду не надали, як і доказів того, що на будь-якій правовій основі вони проживають у спірній квартирі.

Дослідивши матеріали справи, та проаналізувавши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових і фактичних підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є законними і обґрунтованими та відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги відповідачів щодо безпідставності задоволення позову, підлягають відхиленню, оскільки судом встановлено, що позивач є власником квартири. Останнє підтверджується договором про обмін квартир, який посвідчений нотаріально та зареєстрований в БТІ, що є дійсним та відповідачі його не оспорювали (а.с. 9).

Доказів, які б спростовували вищевказаний висновок суду відповідачі суду не надали.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3 та 321 ЦК україни, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законом.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, апеляційний суд відхиляє, оскільки спосіб захисту прав, який обрав позивач, не суперечить вимогам ст. ст. 15, 16, ч. 1 ст. 391 та ст. 386 ЦК України, які передбачають такий спосіб захисту порушеного права власника на житло.

Тому, рішення суду є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а порушене право позивача ОСОБА_3 підлягає захисту, шляхом виселення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дитиною з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення.

Як зазначено в ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. В даному випадку дитина має батьків - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які з 17 червня 2014 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20, 97).

Довід апеляційної скарги відповідачів, стосовно того, що, відповідно до норм глави 8 ЦПК України, суд повинен був розглянути справу у заочному порядку, суперечить ст. 224 ЦПК України, згідно з якою, суд має право, а не обов'язок провести заочний розгляд справи, якщо відповідачі були належним чином повідомлені, але не з'явилися в судове засідання. Як вбачається з журналу судового засідання та розписки про отримання копії вступної та резолютивної частини рішення суду, в останній день судового засідання участь приймав позивач ОСОБА_3, його представник - ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, а тому суд не мав підстав в той день провадити судове засідання в заочному порядку (а.с. 98, 110).

Що стосується твердження про неправильну оцінку судом доказів та їх неналежну перевірку, то апеляційний суд їх відхиляє, як безпідставні, оскільки суд повно і всебічно дослідив докази, що були надані сторонами, та сприяв у здійсненні ними своїх процесуальних прав.

Всупереч тверджень апелянтів про порушення судом норм процесуального права, суд роз'яснив процесуальні права сторін, надав їм можливість надати докази по справі та не відмовив жодного разу в задоволенні заявлених клопотань, про що свідчать журнали судових засідань, заяви і розписки сторін та їх представників (а.с. 25-а, 38-39, 62-64,77-78, 81, 91, 98, 109, 110).

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, то непосилання суду на окремі норми права - ст. ст. 15, 16, ч. 1 ст. 391 та ст. 386 ЦК України, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування немає, а тому апеляційний суд апеляційну скаргу відповідачів відхиляє, а рішення суду - залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: