Дата документу 18.10.2016
Справа № 320/3945/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року м. Мелітополь

Запорізької обл.

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Фоміна В.А.,при секретарі - Захаровій І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Мелітополі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Публічного Акціонерного Товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма»

Про скасування наказу, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати незаконним наказ (розпорядження) № 26 ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» від 01 червня 2016 року про припинення трудового договору (контракту) з відповідачем з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України та зобов'язати відповідача внести зміни до трудової книжки, на ім'я відповідача про недійсність запису № 33 про його звільнення з ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» на підставі ст. 38 КЗпП України; зобов'язати відповідача видати наказ про припинення з ним трудових відносин на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, й внести відповідний запис до трудової книжки; стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі 5803 грн. 71 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 1354 грн. 08 коп.

Позивач в позові зазначає, що 22 листопада 1982 року він був прийнятий на роботу до Мелітопольського виробничого об'єднання холодильного та компресорного машинобудування заводу ім. 30-річчя ВЛКСМ, правонаступником якого є ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», на посаду транспортувальника ІІІ розряду. У 2003 році він був переведений начальником варти відділу охорони режиму, з 19 квітня 2016 року - начальником варти відділу охорони і економічної безпеки ПАТ «Рефма».

Позивач вказує, що внаслідок систематичного невиконання роботодавцем умов трудового договору, зумовленого невиплатою заробітної плати, він 01 червня 2016 року звернувся на ім'я голови правління ПАТ «Рефма» із заявою про звільнення його з роботи згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, в зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору з 01 червня 2016 року. Однак, всупереч закону, 01 червня 2016 року його було звільнено з роботи, згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

Позивач вважає, що це звільнення є незаконним. Крім того, в день звільнення 01 червня 2016 року йому не була виплачена заробітна плата, з урахуванням сум вихідної допомоги в розмірі, визначеному ст. 44 КЗпП України за порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору. Заборгованість по заробітній платі на даний час не сплачена і складає 10642 грн. 91 коп., а тому вважає, що наказ (розпорядження) № 26 ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» від 01 червня 2016 року про припинення трудового договору (контракту) з ним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України з відповідача на його користь підлягають стягненню: вихідна допомога в сумі 5803 грн. 71 коп. та середній заробіток за час затримки заробітної плати в сумі 1354 грн. 08 коп.

В судове засідання сторони не з'явились.

Від представника позивача - ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, вимоги, викладені в позовній заяві, просить задовольнити в повному обсязі. Крім того, уточнив позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати, просить стягнути середній заробіток по день ухвалення рішення суду в розмірі 9478 грн. 56 коп., а також просить стягнути з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Від представника відповідача - Зайцева О.М. до суду надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність з урахуванням відзиву на уточнену позовну заяву. Представник відповідача у відзиві зазначив, що позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що позивачем не наведено та не доведено, які саме порушення законодавства щодо нього відбувалися, у чому вони полягають і якими нормами законодавства обґрунтовані. Керуючись принципом «презумпції невинуватості», закладеним у ст. 62 Конституції України, зазначення у заяві звільненим працівником про невиконання вимог трудового закону або колективного договору ще не свідчить про наявність існування порушень закону з боку власника або уповноваженого ним органу недопустимо. Представник відповідача вказує на те, що жодна конкретна підстава (яка саме норма трудового законодавства, КЗпП України чи іншого нормативно-правового акту порушена, у чому це порушення полягає тощо) Позивачем у заяві не зазначена, а тому таке формулювання не може розцінюватись як підстава для звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України. Що дійсно вбачається із заяви позивача - це його прохання звільнити його за власним бажанням, що і було зроблено їхнім підприємством. Звільнення у строк, вказаний працівником, без відпрацювання ним двотижневого терміну представник відповідача не вважає порушенням законодавства, оскільки диспозиція цієї статті надає можливість звільнити працівника і раніше, до спливу двотижневого терміну, а не рівно через два тижні з дня написання працівником заяви про звільнення. Для звільнення за власним бажанням у визначений працівником час достатньо двох умов - його бажання звільнитися (припинити трудові відносини із роботодавцем) і можливості самого працедавця вивільнити робоче місце у той строк, що просить робітник, що і відбулося. Незаконність дій керівництва позивачем не підтверджена. Більш того, у наказі (розпорядженні) про звільнення, що складений відповідачем, позивач поставив свій підпис, погодившись із вказаним формулюванням звільнення за власним бажанням. При отриманні трудової книжки також не висловив жодної незгоди із причиною звільнення та розписався в її отриманні без зауважень, що свідчить про те, що намір позивача був направлений саме на звільнення за власним бажанням, а його безпідставне формулювання у заяві під друк диспозиції ст. 38 ч.3 КЗпП України не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, є безпідставним, недоведеним, та не породжує для відповідача визначених КЗпП України правових наслідків. Вимогу про внесення зміни до трудової книжки позивача про недійсність запису про його звільнення на підставі ст. 38 КЗпПУ також не визнає, оскільки позивач сам наполягає, що звільнення відбулося за ст.38 КЗпП України, тільки іншою частиною, а вимагає взагалі відмінити запис про звільнення за тією самою статтею. Вимога про зобов'язання видати наказ про припинення трудових відносин з Позивачем за ст. 38 ч.3 КЗпП України є похідною від перших двох і також не може бути задоволена через те, що не відповідає приписам ч. 3 ст. 235 КЗпП України, де прямо вказано, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Вимоги, що прописані у ст. 235 КЗпП України, позивач не ставить, він не просить визнати причини звільнення неправильними або не відповідаючими чинному законодавству, не надає суду точне формулювання причини звільнення, яку він вважає правильною та яку вважає за потрібне зазначити у трудовій книжці, обмежившись «зобов'язанням» ПАТ «РЕФМА» виконати умовну дію «внести відповідний запис до трудової книжки». Замість цього, він просить без доказів та належних правових підстав визнати незаконним наказ про його звільнення за ст. 38 ч. 1 КЗпП України, навіть не обґрунтувавши його незаконність, а на підставі цього зобов'язати ПАТ «РЕФМА» виконати інші дії зобов'язального характеру. Крім того, вимогу про стягнення суми вихідної допомоги у розмірі 5803 грн. 71 коп. відповідач також не визнає, з огляду на наступне. Ця вимога є похідною від перших трьох пунктів резолютивної частини позову, які ще не задоволені і по яким не доведено порушення законодавцем норм трудового законодавства, умов колективного договору, та встановленої судом необхідності визнати звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України, що давала б підстави для застосування ст. 44 КЗпП України про нарахування та виплату вихідної допомоги. Вимогу про стягнення середньоденного заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі відповідач також не визнає, з огляду на наступне. Диспозиція ст. 117 КЗпП України наголошує, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.... У п. 20 Постанови Пленуму за № 13 від 24.12.1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, визначено, що суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Також відповідач зазначає, що заборгованість виникла через складний матеріальний стан підприємства, на рахунки підприємства було накладено арешт, тобто виплати не були здійснені не з вини підприємства, відсутня вина як складова частина складу правопорушення, тому не можна стверджувати, що несвоєчасна виплата заробітної плати сталася з вини ПАТ «РЕФМА».

З урахуванням заяв представників сторін по справі з проханням слухати справу у їх відсутність, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, врахувавши позицію сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» згідно витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, є юридичною особою. /а.с. 13/

22 листопада 1982 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Мелітопольського виробничого об'єднання холодильного та компресорного машинобудування заводу ім. 30-річчя ВЛКСМ, правонаступником якого є ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», на посаду транспортувальника ІІІ розряду. 01 червня 2003 році він був переведений на посаду начальника варти відділу охорони і режиму. З 19 квітня 2016 року переведений на посаду начальника варти відділу охорони і економічної безпеки. /а.с. 8/

Позивач 01 червня 2016 року написав заяву, в якій просить ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» звільнити його з 01.06. 2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, а саме у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати. /а.с. 10/

Наказом № 26 від 01.06.2016 року позивач звільнений за власним бажанням відповідно ст. 38 КЗпП України. /а.с. 7/

Згідно копії Довідки про заборгованість по заробітній платі від 09.06.2016 року, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1, який працював на ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», становить 10 642 грн. 91 коп. /а.с. 9/

08 серпня 2016 року Мелітопольським міськрайонним судом виданий судовий наказ про стягнення з ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з листопада по грудень 2015 року, з січня по червень 2016 року в сумі 10 642 грн. 91 коп.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Згідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при цьому відсутність грошових коштів не звільняє відповідача від відповідальності.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-120цс12 за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З урахуванням наявності заборгованості з виплати заробітної плати позивачу, що свідчить про порушення відповідачем трудового законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відтак, позовні вимоги про зміну формулювання підстав звільнення позивача на звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внесення відповідного запису до трудової книжки позивача підлягають задоволенню.

Заперечення представника відповідача, що звільнення позивача у вказаний ним строк є підтвердженням того, що його звільнили за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а не за ч. 1 ст. 38 КЗпП України суд приймає до уваги, оскільки, дійсно, за відсутності причин, що свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви в межах двотижневого строку.

Посилання представника відповідача на те, що вини підприємства у невиплаті заробітної плати позивачу немає, так як всі їх рахунки арештовані, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що відповідач вживав всіх можливих заходів з метою своєчасної виплати позивачу його заробітної плати, але такі заходи виявилися безрезультатними, представником відповідача суду не надано. Крім того, зазначені обставини не звільняють відповідача від обов'язку виконувати свої зобов'язання щодо своєчасної виплати працівникам заробітної плати.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять компенсаційні виплати. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та проводиться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Як зазначено вище, згідно довідки ПАТ «Рефма» від 01.06.2016 року заробітна плата позивача на підприємстві за останні два місяці роботи, передуючі звільненню, тобто за квітень та травень поточного року становить: 1548,82 грн. та 1651,19 грн. відповідно.

І тому, згідно вказаного Порядку, розмір середньомісячної заробітної плати становить ((1792,19 + 2076,96) : 2) = 1934,57 грн., а вихідна допомога - (1934,57 грн. х 3) = 5803,71 грн.

Розмір середньоденної заробітної плати, з урахуванням позмінної роботи охоронника (доба через три), що в свою чергу становить повноцінний робочий тиждень та складає за два останні робочі місяці - 40 робочих днів (без урахування вихідних та святкових днів): (1792,19 + 2076,96) : 40) = 96,72 грн., і таким чином, розмір компенсації середнього заробітку за час затримки заробітної плати по день ухвалення рішення суду, з урахуванням терміну прострочення виплати - 98 робочих днів (з 02.06.2016 по 18.10.2016 року) - (96,72 грн. х 98) = 9478 грн. 56 коп.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 20 Постанови, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи те, що незважаючи на заяву позивача про звільнення його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивача звільнено за власним бажанням, хоча відповідач не мав права у даному випадку самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, наявність заборгованості з виплати заробітної плати позивачу, що свідчить про порушення відповідачем трудового законодавства, суд дійшов висновку про зміну формулювання звільнення позивачу зі ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, зобов'язавши ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» внести відповідний запис у трудову книжку, а також стягнути вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП України та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача документально підтверджений сплачений позивачем судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. /а.с. 34 а/

Керуючись ст.ст. 44, 116, 117 КЗпП України, Законом України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати від 19 жовтня 2000р., п. 20, п. 100 Постановою Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці №13 від 24 грудня 1999 р., Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 р. „Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» про скасування наказу, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки заробітної плати - задовольнити частково:

Змінити формулювання звільнення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі ст. 38 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» внести відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», юридична адреса: 72301 Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Профінтерна, 15, , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, вихідну допомогу в розмірі 5 803 (п'ять тисяч вісімсот три) грн. 71 коп. та суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 9 478 (дев'ять тисяч чотириста сімдесят вісім) грн. 56 коп., що разом складає грошову суму в розмірі 15 282 (п'ятнадцять тисяч двісті вісімдесят дві) грн. 27 коп., без утримання податків, обов'язкових зборів і платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма», юридична адреса: 72301 Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Профінтерна, 15, , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, витрати за оплату судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.А. Фомін