Номер провадження: 22-ц/785/7409/16
Головуючий у першій інстанції Дєтков О. Я.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Березівського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2016р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у зв'язку з відсутністю понад шість місяців без поважних причин та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частки у праві спільної сумісної власності та поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

23 травня 2015р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що він знаходився з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 1993р. до 2016р., та після розірвання шлюбу відповідачка більше понад шість місяців без поважних причин не проживає в будинку, та він змушений сплачувати за неї всі комунальні платежі.

Представник ОСОБА_3 подав зустрічний позов про визнання частки у праві спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, вказав, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був придбаний за спільні кошти сторін під час їхнього шлюбу за договором купівлі-продажу від 10 травня 2007р., якій був оформлений на ім'я ОСОБА_2, та вона (ОСОБА_3) згідно вимог СК України має право на 1/2 частину вказаного будинку, та просила задовольнити її позов.

ОСОБА_2 визнав, що спірний будинок є шлюбним майном, однак вважав, що поділу він не підлягає, у зв'язку з тим, що між сторонами шлюб не розірвано.

Рішенням суду від 05 вересня 2016р. у задоволені позову ОСОБА_2 - відмовлено. Зустрічній позов ОСОБА_3 - задоволено (а.с.61-63).

Суд визнав житловий будинок АДРЕСА_1 таким, що належить ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, та виділив вказане нерухоме майно у приватну власність в рівних частках ОСОБА_3 і ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду змінити, ухвалити рішення про задоволення його позову, посилаючись на те, що суд безпідставно відмовив йому у задоволені позову (а.с.70).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2, його представника, які підтримали апеляційну скаргу, представника ОСОБА_3, який просив залишити рішення суду без змін, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зі змісту зазначеної норми закону слідує, що право користування жилими приміщеннями в будинку приватного житлового фонду втрачають саме члени сім'ї власника житла (дружина (чоловік) наймача, діти наймача, батьки наймача та інші особи за умови постійного проживання разом з наймачем і ведення з ним спільного господарства - ч.4 ст.156 ЖК України) у разі відсутності їх без поважних причин понад один рік.

Згідно ст.155 ЖК України, ч.1 ст.316 ЦК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою); правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1993р. до 19 лютого 2016р. В період шлюбу сторони придбали за договором купівлі-продажу від 10 травня 2007р. житловий будинок АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_2 визнав факт придбання вказаного будинку за спільні кошти, але за згодою дружини, ОСОБА_2 оформив цей договір на своє ім'я.

Відповідно до ст.ст.60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно ст.ст.68,70 СК України при розділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором, при цьому, слід звернути увагу, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого і правильного висновку з урахуванням вищевказаних вимог закону та обставин по справі про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_3 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Твердження позивача ОСОБА_2, що задоволення його позову необхідно йому у зв'язку з тим, що він змушений сплачувати комунальні послуги за відсутню відповідачку ОСОБА_3, також не є підставою для задоволення його позову, та він не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення з ОСОБА_3 витрат на комунальні послуги.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Березівського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2016р. - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

С.О.Погорєлова