Справа № 559/3214/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області,

в складі головуючої судді Лопухович А.О.,

при секретарі Федчук А.А.,

за участю представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубно справу за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики не укладеним і боргової розписки недійсною,-

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 12 січня 2013 року ОСОБА_4 під розписку позичив у неї - ОСОБА_3, гроші у розмірі 15000 гривень та 3100 доларів. Відповідач під розписку отримав від неї гроші, які зобов'язався повернути 01 вересня 2014 року. До даного часу, не дивлячись на її неодноразові нагадування, ОСОБА_4 в добровільному порядку ухиляється від повернення позики, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Згідно розпорядження Приватбанку № 272.O.RO4R від 29.09.2014 року курс долара США відносно гривні становить 12.90 грн. Просить стягнути з ОСОБА_4 на її користь борг в сумі 54990 грн., а також судові витрати по справі та кошти за надання юридичної допомоги. У подальшому подала заяву про збільшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача 89400 грн. (відповідно до зміни курсу долара станом на 10 березня 2015 року) та судові витрати у розмірі 1015,80 грн., усього 90415,80 грн.

Відповідач ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву в якій позовні вимоги не визнає повністю, вважає його безпідставним. Із розписки від 21 червня 2014 року, наданої ОСОБА_3 не вбачається, що він отримав в неї в борг гроші і зобов'язується повернути, оскільки в ній зазначено, що начебто він позичає у ОСОБА_3 3100 доларів США та 15 000 гривень . У ній після його підпису вже іншими особами, яких він не знає і при написанні розписки не були навіть присутні, зазначається, що такі свідки були присутні. Таким чином, зазначена розписка не відповідає вимогам, установлених для правочинів, які укладаються в письмовій формі. Остання підписана тільки ним, не підписана позикодавцем, ОСОБА_3, не містить формулювання про те, що він отримав вказану суму від ОСОБА_3 і коли у борг. Крім того, у розписці містяться дописи без його підпису свідків, яких він не знає. Позовна заява ОСОБА_3 грунтувалася на тому, що 12 січня 2013 року між позивачкою і ним був укладений договір позики грошей. Як можна побачити з доданої до позовної заяви розписки остання датується 21 червня 2014 року, а дату позики зазначено ще 12 січня 2013 року, як це вказано в позовній заяві. На судовому засіданні 16 січня 2015 року представник позивача заявила, що позика відбулася вже 21 червня 2014 року. У цій розписці зазначається, що таке відбулося у присутності свідків, які дописані іншою рукою за датою її складання, тобто 21 червня 2014 року Тому така розписка не може бути договором позики і є не допустимим доказом. Крім того, позовних вимог не визнає, ніякого договору позики він не укладав та не брав гроші у позивачки, а розписка написана з використанням його хворобливого важкого стану. Крім наведеного, він хворіє важким психічним захворюванням з 2006 року і з цього приводу лікується, що підтверджується доданими медичними довідками, а розписка від 21 червня 2014 року написана ним під час загострення його хвороби під впливом обману і він не усвідомлював значення своїх дій. Таким чином та за наведених обставин договір позики повинен бути визнаний не укладений, а розписка від 21 червня 2014 року недійсною. У нього також викликає сумнів особистий підпис позивача під своїм позовом, оскільки останній не відповідає підпису в її доданих паспорті та довіреності. Також у підтвердження такого в позовній заяві зазначено не дійсну адресу проживання позивача, як вбачається з її паспортних даних та довіреності від 1 жовтня 2014 року. Просить відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позов підтримала повністю та просить його задоволити, зустрічний позов не визнала повністю. Пояснила, що 21 червня 2014 року відповідачем був взятий борг у ОСОБА_3 в сумі 15 000 грн. та 3 100 дол. США. Помилково у позові була вказана інша дата отримання коштів, це усунуто заявою про уточнення позовних вимог. Розписку він писав особисто у своєму автомобілі біля Ощадбанку в м.Дубно, у присутності двох свідків. Мав повернути до 1 вересня 2014 року. На неодноразові її звернення він не реагував, а тому вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Зустрічний позов є необґрунтований, містить надумані факти, документів, що він є недієздатний немає.

Відповідач та його представник за первісним позовом позовні вимоги не визнали повністю, підтримали заявлений зустрічний позов із зазначений підстав. ОСОБА_4 пояснив, що гроші дійсно позичав, але не у позивачки, а у її сестри ОСОБА_5, яка сказала, що ці гроші належать її сестрі, ОСОБА_3 Писав розписку дійсно у своєму автомобілі, свідків не було. Брав задовго до 21 червня 2014 року, приблизно за рік до того. Він знайомий із позивачкою, мав з нею зустріч 21 червня 2014 року, вона питала коли він поверне гроші. Попросила написати розписку. На даний час гроші не повернув.

Вислухавши представників сторін, ОСОБА_4, свідків, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, зустрічний позов не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Згідно розписки від 21 червня 2014 року ОСОБА_4 взяв у борг в ОСОБА_3 3100 доларів США та 15 000 грн. в присутності свідків і зобовязувався повернути до 1 вересня 2014 року.(а.с.8,19-оригінал)

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Правовий висновок, висловлений в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14.

Крім того, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили дану обставину та пояснили, що були запрошені ОСОБА_3 бути присутніми при цьому. Розписку писав ОСОБА_4 у своїй машині, яка стояла біля Ощадбанку, всі сиділи в ній. Вони підписали її у кінці і поставили свої дані. ОСОБА_3 передала йому, а він отримав вказані гроші. З ОСОБА_4 були знайомі і до того. Він був у гарному стані, не виявляв ознак якогось розладу здоров»я чи психіки.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст.203 ЦК України.

Згідно з правилом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч.3 ст.215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач (за зустрічним позовом) оспорює договір позики, укладений між ним і ОСОБА_3 21 червня 2014 року, посилаючись на його безгрошовість. Вказує на те, що у розписці не вказано, що він отримав ці гроші. Ніякого договору він не укладав та не брав гроші, а розписка була ним написана із використанням його хворобливого важкого стану. Разом із тим, у судовому засіданні самостійно спростував свої обґрунтування. Підтвердив, що брав дані кошти, знає що вони належать позивачці у справі, визнав що писав розписку у власному автомобілі. Відмовляється сплачувати борг через відсутність коштів.

Таким чином, суду не було надано доказів тому, що договір позики не укладався між сторонами у справі, а розписка була написана відповідачем за первісним позовом із використанням його хворобливого важкого стану, не усвідомлюючи значення своїх дій.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №314/15 від 1 жовтня 2015 року ОСОБА_4 на даний час будь-яким психічним розладом не страждає. Даних про те, чи страждав він психічним розладом на момент укладення угоди 21 червня 2014 року немає. Таким чином, зробити експертний висновок про те, чи міг він на момент укладення угоди та написання розписки розуміти значення своїх дій або керувати ними, а також передбачати наслідки своїх дій, не вбачається. (а.с.134-138)

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України.

Так, згідно з роз"ясненнями п.п.16, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9 правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що саме на момент вчинення правочину 21.06.2014 року, він перебував у стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, під впливом обману, внаслідок якого він уклав оспорюваний договір позики без вільного волевиявлення та всупереч внутрішній волі.

Виходячи із наведеного, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов"язання) валютою платежу, тобто засобом грошового зобов"язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх судів України.

Сума боргу складає 89 400 грн.(а.с.69-70)

Стягненню з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягають в порядку ст.88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. ст.ст.3, 6, 10, 57, 60, 88, 212, 215 ЦПК України, ст.ст.192, 203, 204,207, 215, 533, 640, 1046 ЦК України, ст.99 Конституції України, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9,суд,-

Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою задоволити.

Стягнути з ОСОБА_4, паспорт серії СР №658573, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3 89 400 (вісімдесят дев»ять тисяч чотириста) грн. боргу за договором позики та 1 015 (одну тисячу п'ятнадцять) грн. 80 коп. витрат у сплаті судового збору, всього 90 415 (девяносто тисяч чотириста п'ятнадцять) грн. 80 коп.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики не укладеним і боргової розписки недійсною за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Дубенський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: