Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, який також діє в інтересах дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Самарського району м. Дніпропетровська, орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_4 з наданням іншого житлового приміщення, ОСОБА_5 - без надання іншого житлового приміщення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договорів дарування. Відповідачі зареєстровані у вищевказаному житловому будинку як члени сім'ї колишнього власника будинку. До 2012 року у вказаному житловому будинку проживали родичі відповідача ОСОБА_5 Починаючи з 2012 року по 01 вересня 2014 року в будинку ніхто не проживав. 05 липня 2013 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2013 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено. В середині травня 2014 року позивач почав робити ремонт в будинку для подальшого проживання в ньому зі своєю сім'єю: дружиною та малолітнім сином. 01 вересня 2014 року до вищевказаного будинку без попередньої домовленості з власником будинку вселився ОСОБА_5 зі своєю сім'єю. Ним були змінені замки на вхідних дверях та вирізані і поставлені нові ворота. З 03 вересня 2014 року позивач не може потрапити до свого будинку, так як відповідач ОСОБА_5 не дає йому ключів та погрожує тим, що якщо позивач самостійно зайде у будинок, він негайно буде писати заяви у міліцію про крадіжки його майна та погрози. Крім того, позивач вказував 06 серпня 2014 року у письмовій формі попередив відповідачів про заборону будь-яких будівельно-ремонтних робіт або косметичного ремонту. Попередження було направлено відповідачам за їх місцем реєстрації у вигляді листа та телеграми. 01 вересня 2014 року позивач подав заяву до Самарської районної в м. Дніпропетровську ради про організацію комісії для встановлення факту порушення користування його житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, а саме, для встановлення факту знесення міжкімнатної стіни. Комісією було встановлено, що дійсно, була знесена міжкімнатна стіна, що зменшило кількість кімнат у будинку та не відповідає технічному паспорту. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою поновити міжкімнатну стіну, але відповідач й досі його не зробив. Відповідачі продовжують проживати у житловому будинку, який належить позивачу, перешкоджають власнику та його сім'ї в заселенні та проведенні капітальних робіт. Також позивач стверджував, що право власності відповідача ОСОБА_5 на володіння та користування майном припинилося з моменту вибуття нерухомості з його володіння.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року.

За результатами автоматичного розподілу справ між суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2016 року вказану касаційну скаргу призначено судді-доповідачу ОСОБА_8

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року № 139/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_8 у відповідності до Постанови Верховної Ради України від 05 липня 2016 року № 4697-1 «Про звільнення суддів», у результаті чого 19 липня 2016 року зазначену скаргу передано судді-доповідачу ОСОБА_2

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають зазначеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу

Статтею 157 ЖК УРСР встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій установлено, що сторони у справі - родичі між собою.

Житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 червня 1998 року.

Згідно з нотаріально посвідченими 31 грудня 2010 року договорами дарування ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.

Також судами встановлено, що за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України Дніпропетровської області ОСОБА_5 зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 з 21 червня 2002 року, а ОСОБА_4 - з 11 травня 2006 року. Разом з батьком ОСОБА_5 у будинку зареєстровані і його малолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно виходив із того, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з його малолітніми дітьми у встановленому законом порядку зареєструвалися в зазначеному будинку, вони є колишніми членами сім'ї позивача, таким чином, в законний спосіб набули право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1.

При цьому на підставі наявних у справі доказів суд правильно вважав відсутніми підстави для висновків про самовільне зайняття відповідачами вказаного жилого приміщення.

За таких обставин та з підстав, передбачених ст. ст. 319, 386, ч. 1 ст. 405 ЦК України та ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, правильним є висновок суду першої інстанції, із яким обґрунтовано погодився й апеляційний суд, про відмову в задоволенні указаного позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги позивача про самовільне вселення відповідачів до вказаного будинку та проживання в ньому апеляційний суд правильно зазначив, що ці доводи спростовуються матеріалами справи, згідно з якими відповідачі набули право користування цим житлом та зареєстровані в ньому на законних підставах.

Крім того, на спростування доводів апеляційної скарги позивача про створення йому перешкод у здійсненні права користування майном та відсутність доступу до житлового будинку апеляційний суд правильно вказав на те, що позовних вимог про вчинення відповідачами конкретних дій на відновлення вказаних прав позивача не заявлено, а згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; за змістом ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Разом із тим із посиланням на ч. 3 ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР апеляційний суд належно оцінив ту обставину, що відповідачі не мають іншого житла, крім спірного.

Наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні за змістом доводам апеляційної скарги, вони були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак