Справа № 583/1709/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Охтирка.

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Сидоренка Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Зубатової І.В.,

та осіб, які приймають участь у справі:

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

представника позивачів ОСОБА_14,

представника відповідача, адвоката ОСОБА_15,

відповідачів ОСОБА_16, ОСОБА_17,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 до ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про визнання договорів дарування не дійсними та їх скасування, третя особа приватний нотаріус Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_20, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі 11.05.2016 р. та уточнивши вимоги заявою від 16.08.2016 р. звернулися до суду із зазначеним позовом прохаючи визнати недійсними та скасувати договори дарування від: 4 серпня 2015 року, яким ОСОБА_17 подарувала ОСОБА_18 1/16 частину їхньої спільної часткової власності - нежитлового приміщення по пул. Жовтневій (в даний час Незалежності), 2, у м. Охтирці, Сумської області, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_20 4 серпня 2015 року; від 27 листопада 2015 року яким ОСОБА_16 подарувала ОСОБА_18 1/16 частину їхньої спільної часткової власності - нежитлового приміщення по пул. Жовтневій (в даний час Незалежності), 2, у м. Охтирці, Сумської області, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_20 27 листопада 2015 року; від 27 листопада 2015 року яким ОСОБА_19 подарувала ОСОБА_18 1/16 частину їхньої спільної часткової власності - нежитлового приміщення по пул. Жовтневій (в даний час Незалежності), 2, у м. Охтирці, Сумської області, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_20 27 листопада 2015 року.

Свої вимоги мотивують тим, що позивачі, які є співвласниками нежитлового приміщення площею 146,9 м2, що розташоване у м. Охтирці, по вул. Жовтневій (в даний час Незалежності), 2, Сумської області, довідалися, що 4 серпня 2015 року одна із співвласників даного приміщення ОСОБА_17 подарувала ОСОБА_18 1/16 частину їхньої часткової власності - нежитлового приміщення за зазначеною адресою. Також їм стало відомо, що 27 листопада 2015 року ще одні із співвласників даного приміщення ОСОБА_19, а також ОСОБА_16 подарували ОСОБА_18 по 1/16 частині зазначеного нежитлового приміщення.

Раніше з боку ОСОБА_18 на позивачів, як співвласників цього нежитлового приміщення, протягом 2015 - 2016 років чинився тиск із погрозами та незаконними вимогами продати їй це приміщення, так як вона має намір облаштувати там аптеку. Їхнє ж приміщення, використовується як перукарня у якому вони всі працюють У разі відібрання у них цього приміщення всі залишаться без засобів до існування. Вищезазначені договори дарування є удаваними правочинами, так як складені з метою приховати інший правочин, який сторони насправді вчинили, а саме - договори купівлі - продажу. Розуміють, що під договорами дарування замасковані договори купівлі продажу часток приміщення співвласників ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_16. Ці особи не є мільйонерами, не є настільки багатими людьми, щоб вони могли діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті й розуміючи значення своїх дій робити не знайомій людині, в даному випадку ОСОБА_18, такі подарунки на суму по 22953 грн. кожна. При цьому отримували в Управлінні праці та соціального захисту населення Охтирської міської ради субсидії.

В Узагальненні Верховного суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що найчастіше за удаваним договором дарування приховується договір купівлі - продажу. Робиться це здебільшого для перешкоджання у здійсненні іншим співвласником права переважної купівлі, а також для приховання справжніх доходів, отриманих від забороненої діяльності.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин вчинений, під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Верховний Суд України висловив Правову позицію в Постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-9 цс. 13) щодо підстав визнання договору дарування недійсним, де вказано, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру всупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Приміщення перукарні перебуває у спільній частковій власності 16 осіб. У законодавстві встановлено також деякі гарантії захисту прав співвласників, які не заінтересовані у відчуженні частки в спільній власності стороннім особам. При продажу частки у спільній власності сторонній особі решта її учасників, має право привілейованої купівлі частки, що продається, за ціною, за якою вона продасться, і на інших рівних умовах, крім продажу з прилюдних торгів. Надання співвласникам права привілейованої купівлі зумовлено рядом обставин. Насамперед вони можуть бути самі заінтересовані у придбанні відчужуваної частки для задоволення своїх матеріальних і культурних потреб. Крім того, їм далеко не байдуже, хто стане новим учасником права спільної часткової власності, як виконуватиме обов'язки із утримання спільного майна, користування ним. Але право привілейованої купівлі не застосовується при відчуженні частки шляхом укладення договорів дарування, довічного утримання, міни. Виходячи із вищезазначеного ОСОБА_21 розуміла, що не могла на законних підставах купити у інших відповідачок їхні частки в приміщенні так як реального виділення долей зазначених осіб не проводилось, що вимусило її звернутись до нотаріуса із проханням укласти удавані договори дарування.

У судовому засіданні позивачі та їхній представник позовні вимоги підтримали повністю із підстав викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_18 у судове засідання не зявилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Проте на адресу суду надала письмове заперечення (а.с. 85), де зазначила про повне не визнання заявлених до неї вимог, посилаючись на те, що позивачами не надано жодного доказу підтверджуючого платність вказаних правочинів та наявність досягнення між сторонами домовленостей щодо інших істотних умов які б вказували на наявність ознак договорів купівлі-продажу, а не дарування.

Її представник адвокат ОСОБА_15 у судовому засіданні також повністю підтримав позицію довірительки.

Відповідач ОСОБА_19 у судове засідання не зявилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Проте на адресу суду надала нотаріально посвідчену заяву із викладенням своєї позиції, де серед іншого зазначила, що заявлені вимоги не визнає. Укладення нею оспорюваного договору дарування відповідало її внутрішній волі. Будь-якої плати за подаровану частку нерухомості вона від ОСОБА_18 не отримувала, а доводи позивачів із цього приводу вважає надуманими та такими, що не відповідають обєктивній дійсності. (а.с. 88)

Відповідач ОСОБА_16 у судовому засіданні заявлені вимоги не визнала. Пояснила, що свою частку не рухомості ОСОБА_18 вона подарувала добровільно. Будь-якої плати за подаровану частку нерухомості від ОСОБА_18 вона не отримувала.

Відповідач ОСОБА_17 також не визнала заявлені позовні вимоги та повідомила про те, що подарунок ОСОБА_18 належної їй частки у нежитловому приміщенні відповідав її внутрішній волі і будь-якої оплати за ці дії вона від неї не отримувала. До цього від позивачів будь-яких конкретних пропозицій щодо викупу належної їй частки у спільному нерухомому майні їй не надходило.

Приватний нотаріус Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_20 у судове засідання не зявилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи, проте на адресу суду надіслала письмову заяву в якій зазначила, що сторони для посвідчення договорів були присутні особисто й надали всі необхідні документи для їхнього посвідчення. У присутності нотаріуса сторони розрахунків не проводили, а стверджували, що правочини вчиняються безоплатно.

Заслухавши пояснення учасників процесу, покази позивачів допитаних як свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що згідно договору дарування від 4 серпня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_20, ОСОБА_17 подарувала ОСОБА_18 1/16 частину нежитлового приміщення загальною площею 146,9 м2 по пул. Жовтневій (в даний час Незалежності), 2, у м. Охтирці, Сумської області. (а.с. 9).

Згідно договору дарування від 27 листопада 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_20, ОСОБА_16 подарувала ОСОБА_18 1/16 частину нежитлового приміщення загальною площею 146,9 м2 по пул. Жовтневій (в даний час Незалежності), 2, у м. Охтирці, Сумської області. (а.с. 8)

Згідно договору дарування від 27 листопада 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_20, ОСОБА_19 подарувала ОСОБА_18 1/16 частину нежитлового приміщення загальною площею 146,9 м2 по пул. Жовтневій (в даний час Незалежності), 2, у м. Охтирці, Сумської області. (а.с. 7).

Згідно відповіді на запит за вх. від 03.08.2016 р. в газеті «Ахтырка» у період 2015 р. не друкуватись оголошення про продаж чи обмін нерухомості по вул. Жовтневій, 2, у м. Охтирці. (а.с. 112)

Згідно довідки наданої на виконання ухвали суду Управлінням соціального захисту населення Охтирської міської ради (вх. від 04.08.2016 р.) ОСОБА_19 отримувала субсидію на відшкодування витрат із житлово-комунальних послуг із 01.01.2015 р. по 30.04.2015 р. та із 01.10.2015 р. по 30.04.2016 р.. ОСОБА_17 входить до складу сімї отримувача житлової субсидії. Субсидією на відшкодування витрат з оплати житлово-комунальних послуг користувалися із 01.01.2015 по 30.04.2015 р. та із 01.10.2015 по 30.04.2016.. ОСОБА_16 отримувала субсидію на відшкодування витрат з оплати житлово-комунальних послуг із 01.04.2015 по 31.10.2016. (а.с. 113)

Згідно довідок Охтирського ОУПФУ сума отриманої пенсії за 2015 рік ОСОБА_19 становить 13320,98 грн.; ОСОБА_17 13762,09 грн.; ОСОБА_16 11417,16 грн. (а.с. 115, 116, 117)

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до Узагальнень Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому, позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ч. 1, ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховати іншу волю учасників угоди.

Допитані як свідки позивачі у справі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, кожен окремо, показали, що вони є співвласниками вищезазначеного нежитлового приміщення у рівних частках, по 1/16 частині за кожною особою. Із боку чоловіка відповідачки, яка набула за оспорюваними договорами дарування у власність нерухомість, ОСОБА_22 на частину власників чинився тиск з метою придбання їхніх часток у власність. ОСОБА_22 намагається отримати у власність якомога більшу частку приміщення для подальшого його перепрофілювання у аптеку. Зараз у Охтирському суді вирішується справа про виділ йому частини приміщення згідно придбаних ним часток для цієї мети, що може призвести до втрати ними робочих місць та, відповідно, засобів до існування. Дарувальники не є заможними особами тому не могли подарувати належні їм частки сторонній особі. ОСОБА_1 додатково показала, що під час телефонної розмови ОСОБА_22 їй повідомляв, що він саме викупив у ОСОБА_17 належну їй частку у сумі еквівалентній 5000 доларів США. Свідок ОСОБА_2 додатково показала, що ОСОБА_22 збирав частину із співвласників для переговорів щодо викупу їхніх часток і у ході розмови пояснював, що частки ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_19 він саме викупив, а не отримав у дар. Позивачі ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_5 додатково показали, що зі слів родичів їм відомо, що бачили у мережі Інтернет обяву від імені Таран про продаж своєї частки. Позивач ОСОБА_4 додатково показала, що Таран повідомляла їй у ході розмови про те, що продала свою частку за 5000 доларів США.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із огляду на викладене, обставини на які посилаються у своїх показах під час допиту як свідків позивачі про те, що чоловіком обдарованої особи здійснювалась оплата за отримані частки, що визнавали як ОСОБА_22 так і дарувальник Таран суд не може взяти до уваги, оскільки вони повністю заперечуються сторонами оспорюваних правочинів і будь-якими іншими належними та допустимими доказами не підтверджені. Твердження позивачів про те, що сторони правочинів на справді уклали договори купівлі-продажу, а не дарування суд розцінює як припущення. Не підтверджені будь-якими доказами також твердження про наявність у діях дарувальників наміру на продаж належних їм часток у нерухомому майні, шляхом надання відповідних оголошень у електронних та друкованих ЗМІ. Саме по собі отримання дарувальниками незначного доходу у вигляді пенсій та звернення ними до органу соціального захисту за отриманням субсидій, також не може свідчити про удаваність укладених ними договорів.

Отже суд вважає, що самі по собі покази свідків, які не були присутніми під час вчинення правочинів, про те, що дарувальники продали належні їм частки у нерухомому майні, є лише припущеннями, оскільки не підтверджують факт укладання сторонами договору купівлі-продажу будинку, ціну договору та факт передачі грошей.

Окрім того, посилання на показання свідків у силу вимог ст. 59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми. У зв'язку з цим відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК України рішення суду в частині укладення договору купівлі-продажу не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

За відсутності належних, достатніх та допустимих доказів про удаваність правочинів, можливо зробити висновок, що договори дарування є дійсними, укладеними, а сторони під час його укладення досягли згоди про всі його істотні умови.

У суду немає підстав зробити висновок про те, що зазначені правочини суперечать закону.

При вирішенні спору суд також виходить із того, що позивачі взагалі не ставили перед судом вимогу про визнання вищезазначених правочинів удаваними.

У позовній заяві позивачі також посилаються на наявність підстав для визнання правочинів недійсними на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Ст. 229 ЦПК України передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Проте у поданій позовній заяві вони взагалі не вказують які із сторін і щодо яких саме істотних обставин правочинів допустили помилки.

Як зазначено вище, закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними» недотримання вимог статті 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків покупця. Із зазначеною вимогою позивачі до суду не звертались.

Із огляду на викладене сад не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Під час судових дебатів представник позивачів послався як на підставу визнання зазначених договорів не дійсними із тих підстав, що ними порушений публічний порядок, хоча у позовній заяві позивачі про це не зазначали.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд повинен розглядати цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У звязку із цим позивачі не позбавлені можливості звернутись до суду з окремим із зазначених підстав.

Судові витрати слід залишити за позивачами без відшкодування.

На підставі викладеного та ст. 203, 215, 229, 235 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 до ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про визнання договорів дарування не дійсними та їх скасування, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк із дня проголошення рішення апеляційної скарги, у разі відсутності осіб у судовому засіданні під час проголошення рішення з моменту отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після спливу строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду ОСОБА_23