Справа №589/4720/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1650/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 червня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 червня 2016 року відмовлено ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що висновки суду про недоведеність нею факту виникнення між сторонами правовідносин, які витікають з договору позики, ґрунтуються на припущеннях, оскільки суд поклав в основу рішення про відмову в позові недопустимі докази - свідчення відповідача та свідка - близького родича відповідача про те, що нібито вони продали їй бізнес, посилаючись на непідтверджену домовленість про існування факту покупки бізнесу та на те, що нібито кошти в сумі 38 000 грн. були сплачені нею відповідачеві саме за покупку бізнесу. Письмових доказів про існування даної угоди суду не надано, надані лише докази на підтвердження тієї обставини, що вони займались підприємницькою діяльністю та несли певні витрати, повязані з нею. Суд не допитав нібито іншого учасника даного продажу.

Також зазначає, що суд першої інстанції в порушення приписів ст. 169 ЦПК України розглянув справу по суті за відсутності заяви позивача про розгляд справи у її відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу з мотивів, в ній викладених, представника відповідача, який заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, показання свідка ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

25 вересня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що 03 грудня 2013 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого вона як позикодавець передала у власність позичальника 38 000 грн. Підтвердженням цього є розписка від 03 грудня 2013 року, надана їй позичальником.

Як на правову підставу для задоволення позову посилалась на положення ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України, згідно яких за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, та зазначала, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Посилалась також на положення ч. ч. 1, 2 ст. 202, ч. 1 ст. 207 ЦК України, якими визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторонни; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Вказуючи на положення ст. 526, ч. 2 ст. 530 ЦК України, згідно яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, зазначала, що нею була направлена на адресу відповідача вимога від 26 серпня 2015 року про повернення суми позики у розмірі 38 000 грн., яку відповідач отримав 01 вересня 2015 року, але в порушення вказаних положень ЦК України та умов укладеного договору позики не виконав зобовязань по поверненню суми позики у строк до 08 вересня 2015 року.

Просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 38 000 грн. заборгованості (а. с. 2 3).

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надана ОСОБА_3 розписка не є підтвердженням існування між сторонами договірних грошових зобовязань, які виникли з договору позики, оскільки в ній відсутні будь - які умови таких спірних правовідносин.

Суд зазначив, що з доказів в справі вбачається, що відносини, що виникли між сторонами, стосуються відносин у сфері підприємницької діяльності, які не є предметом спору, доказів тому, що ОСОБА_4 брав на себе грошові зобовязання перед ОСОБА_3 за договором позики, позивач не надала, а розписка, на яку вона посилається як на доказ укладення договору позики, свідчить лише про передачу коштів від однієї сторони до іншої, без посилання на будь-які умови, характерні для договору позики.

Такий висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається і судом першої інстанції вірно встановлено, що 03 грудня 2013 року ОСОБА_4 склав розписку, яку надав позивачці, в якій зазначено, що він отримав від ОСОБА_3 38 000 грн. (а.с. 62).

26 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернулась з письмовою вимогою до ОСОБА_4 про повернення суми боргу в розмірі 38 000 грн., посилаючись на те, що 3 грудня 2013 року між ними був укладений договір позики, згідно якого вона передала йому у власність 38 000 гр., що підтверджується його розпискою, та зазначала, що у разі незадоволення її вимог протягом 7 календарних днів з дня предявлення цієї вимоги вона буде змушена звернутись до суду (а. с. 4).

Доказами в справі підтверджується, і позивачем не спростована та обставина, що з метою відкриття аптеки та ведення відповідачем ОСОБА_4, його дружиною ОСОБА_6 та ОСОБА_5 спільного бізнесу з роздрібної торгівлі лікарськими засобами в м. Конотоп Сумської області, де проживає ОСОБА_5, дружина відповідача ОСОБА_6 уклала 22 січня 2011 року з фізичною особою підприємцем ОСОБА_7 договір оренди 50, 4 кв. м належного йому приміщення магазину за адресою м. Конотоп, площа Конотопських дивізій, 30 строком до 30 грудня 2011 року (а.с. 24).

24 січня 2011 року ОСОБА_6 зареєструвалась як фізична особа-підприємець (а.с. 23).

Орендоване приміщення було відремонтоване, переобладнане для ведення аптечного бізнесу, проведена каналізація, встановлені меблі, холодильник, облаштовані вивіски (а.с. 64-77).

25 лютого 2011 року дружина відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 як фізична особа - підприємець видала ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність на виконання від її імені всіх необхідних дій, в тому числі з питань отримання в Міністерстві охорони здоровя на її імя ліцензії на роздрібну торгівлю фармацевтичними, медичними і ортопедичними товарами (а. с. 30).

3 березня 2011 року ОСОБА_6 як фізична особа - підприємець уклала трудовий договір з ОСОБА_8 як з найманим працівником - завідуючою аптекою (а. с. 31).

18 березня 2011 року Державна інспекція з контролю якості лікарських засобів в Сумській області затвердила паспорт аптечного закладу за вказаною адресою (а. с. 25 -29).

29 березня 2011 року дружина відповідача ОСОБА_6 як фізична особа-підприємець отримала ліцензію Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоровя України на роздрібну торгівлю лікарськими засобами (а. с. 22).

8 вересня 2011 року ліцензія ОСОБА_6 була анульована через відсутність в аптеці обладнаного туалету. Після обладнання санвузла в аптеці ОСОБА_5 26 вересня 2011 року уклала договір оренди зазначеного приміщення з його власником ФОП ОСОБА_7, а 11 жовтня 2011 року отримала відповідну ліцензію (а.с.32 33).

Позивач не спростувала тієї обставини, що з 2011 року по 7 лютого 2013 року відповідач з дружиною та ОСОБА_5 здійснювали в аптеці підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі лікарськими засобами, після чого вирішили продати свій бізнес, який вирішили придбати позивач та її дочка ОСОБА_9 (нині ОСОБА_10), які займаються аналогічним бізнесом та мають мережу аптек.

Зазначене підтверджується не лише розписками, виданими відповідачем, його дружиною та ОСОБА_5 про отримання коштів від ОСОБА_3 та її дочки, а і листом Державної служби з лікарських засобів у Сумській області від 2 листопада 2015 року, згідно якого за зазначеною адресою в м. Конотопі здійснювали підприємницьку діяльність по торгівлі лікарськими засобами на підставі отриманих ними ліцензій в межах строку їх дії: ОСОБА_6 з 29 березня по 8 вересня 2011 року, ОСОБА_5 з 11 жовтня 2011 року по 7 лютого 2013 року, ОСОБА_9 - з 12 березня 2013 року (а. с. 33).

23 вересня 2015 року дочка позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_9 (після шлюбу ОСОБА_10) звернулась до суду з аналогічним позовом до дружини ОСОБА_4 ОСОБА_6 про стягнення з останньої боргу за договором позики, посилаючись на аналогічну розписку, видану їй 4 березня 2013 року ОСОБА_6 про отримання від неї 28 000 гр.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 22 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 18 лютого 2016 року, у цивільній справі № 589/4722/15-ц за в задоволенні позову ОСОБА_10 (до шлюбу ОСОБА_9) до ОСОБА_6 про стягнення коштів відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_10 в зазначеній справі, суд виходив з того, що між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, яка представляла в зазначеній справі позивача свою дочку ОСОБА_10, існували відносини з приводу здійснення підприємницької діяльності, і кошти, отримані ОСОБА_6 від позивача ОСОБА_10, були передані в рахунок розрахунку за проданий ОСОБА_3 спільний бізнес (а. с. 88-88).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей ( ч.2 ст.1047 ЦК України).

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вірно встановлені судом обставини справи та наведені норми матеріального та процесуального права, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Рішення суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, згідно якої, виходячи зі змісту ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що видана відповідачем розписка про одержання від позивача 38 000 грн. не свідчить про існування між сторонами правовідносин позики, оскільки у розписці не зафіксоване взаємне волевиявлення позивача та відповідача щодо укладення саме такого договору і відсутнє зобовязання відповідача про повернення коштів.

З огляду на зміст розписки ОСОБА_4, пояснення самої позивачки в засіданні суду першої інстанції 16 травня 2016 року, яка фактично визнала, що спірні кошти нею передавались відповідачеві як частина заборгованості за аптечний бізнес, що він підтвердив розпискою про отримання від неї 38 000 гр., а не в позику, показань допитаних судами першої та апеляційної інстанції свідків, колегія суддів приходить до висновку про відсутність між сторонами будь-яких грошових зобов'язань, які випливають із договору позики, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача на підставі розписки 38000 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не довела факту наявності між нею та відповідачем договірних відносин, які врегульовані ст. ст. 1046, 1047 ЦК України та є позикою, оскільки зміст розписки про отримання відповідачем коштів від позивачки не свідчить про те, що він отримав їх як позику у борг. В розписці відсутні відомості саме про таке призначення коштів, отриманих відповідачем, про зобовязання відповідача їх повернути, тобто вона не підтверджує виникнення та існування між сторонами договірних грошових зобовязань, які характерні для договору позики.

Позивач не спростувала доводи відповідача, підтверджені доказами в справі, про те, що вона та її дочка займались підприємницькою діяльністю по роздрібній торгівлі лікарськими засобами в облаштованій спільно відповідачем, його дружиною та свідком ОСОБА_5 аптеці в м. Конотопі, і доказів виникнення у позивачки та її дочки права користування приміщенням вказаної аптеки, її комунікаціями, обладнанням на інших підставах, ніж ті, що зазначені відповідачем та свідками, вона не надала.

З огляду на зазначене є безпідставними доводи представника позивача в засіданні суду апеляційної інстанції про зацікавленість в результатах розгляду справи допитаної за його клопотанням свідка ОСОБА_5, яка підтвердила призначення отриманих відповідачем від позивача коштів як розрахунок за їх спільний бізнес, тобто за відремонтоване приміщення, облаштоване та оформлене під аптеку, в якому продовжувала роздрібну торгівлю лікарськими засобами дочка позивачки, отримавши відповідну ліцензію.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду, який вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 червня 2016 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: