Ухвала

іменем україни

28 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Луцької міської ради, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційними скаргами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 19 лютого 1988 року ОСОБА_3 перебувала із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі. У листопаді 1999 року шлюб між ними розірвано, однак до травня 2007 року вони разом з дітьми продовжували проживати однією сім'єю. 03 вересня 2002 року ними була продана належна їм на праві власності квартира АДРЕСА_1. Того ж дня була придбана квартира АДРЕСА_2, яка була оформлена на ОСОБА_6 04 червня 2009 року ОСОБА_6 відчужив квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_8 на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, яку відповідач без їх відома та згоди продав іншій особі, крім того при укладенні вказаного правочину не отримано дозволу органу опіки та піклування, який є обов'язковим, у зв'язку з тим, що в квартирі постійно проживала неповнолітня дитина, позивачі просили суд встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 з ОСОБА_6 без укладення шлюбу в період з 05 листопада 1999 року по 28 травня 2007 року; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та визнати за позивачами право власності на вказане майно по 1/4 частини за кожним; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений від 04 вересня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року позов задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 зі ОСОБА_6 як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 05 листопада 1999 року по 28 травня 2007 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності за кожним по 1/4 частини квартири АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений від 04 червня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року рішення місцевого суду в частині визнання за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права власності за кожним по 1/4 частини спірної квартири змінено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 31/100 частини квартири АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності за кожним на 19/100 частини квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просять скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_9 від 29 січня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі, яку витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2015 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року № 163/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді Амеліна В.І., у результаті чого 28 липня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 19 лютого 1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04 листопада 1999 року. Мають спільних дітей: сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_6 та членам його сім'ї: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1.

На підставі показів свідків, допитаних у судовому засіданні, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 як чоловіка і жінки однією сім'єю без шлюбу разом із їхніми неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4, ОСОБА_5, у період із 05 листопада 1999 року до 28 травня 2007 року.

За змістом ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

ОСОБА_6 та ОСОБА_3, діючи від свого імені та від імені своїх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, 03 вересня 2002 року відчужили належну їм квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_12

Того ж дня між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, за умовами якого останній набув право власності на вказане майно.

На підставі наявних у справі доказів суд вважав установленим факт, що між сторонами договорів купівлі-продажу квартир фактично було здійснено обмін квартирами, оскільки кошти за відчужену квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не отримували, не здійснювалась оплата ОСОБА_6 за придбану квартиру АДРЕСА_2, а відбулася доплата останнім ОСОБА_12, ОСОБА_14 різниці у вартості квартир за рахунок спільних коштів у розмірі 8 004 грн сім'ї.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що квартира АДРЕСА_2 придбана для сім'ї за рахунок відчуженої квартири НОМЕР_1 в цьому будинку, яка належала на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які проживали однією сім'єю, у зв'язку із чим суд дійшов висновку, що відповідно до Закону України «Про власність», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, ця квартира належить позивачам та відповідачу ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.

Крім того, суд виходив із того, що ОСОБА_6 без погодження з позивачами як співвласниками 04 червня 2009 року продав квартиру АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, враховуючи, що після купівлі цієї квартири позивачі постійно в ній проживали із 2002 року і проживають на теперішній час.

На обґрунтування такого висновку суд виходив із того, що хоча за змістом п. 5.7 вказаного правочину і передбачено, що малолітні, неповнолітні особи за цією адресою не зареєстровані та не проживають, не користуються квартирою, проте, як установив суд, після купівлі спірної квартири АДРЕСА_2 позивачі постійно в ній проживали і проживають нині, мають право на користування житловим приміщенням.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню, здійснювати відчуження житла, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За таких обставин та з підстав, передбачених зазначеними нормами матеріального та процесуального права, правильним є висновок суду першої інстанції, із яким у цій частині погодився й апеляційний суд, про те, що договір купівлі-продажу від 04 червня 2009 року укладено із порушенням вимог закону, а саме в зв'язку з тим, що ОСОБА_5, яка була неповнолітньою на момент укладення цього договору, постійно проживала в цій квартирі, отже вона мала право на користування квартирою і тому відповідач ОСОБА_6 не мав права без дозволу органів опіки та піклування відчужувати зазначену квартиру НОМЕР_2, крім того, відсутня згода інших співвласників на її відчуження.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання за позивачами по ј частини спірної квартири, суд першої інстанції виходив із рівності всіх часток членів сім'ї.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, зазначивши, що станом на 2002 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у фактичних шлюбних стосунках, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а тому кошти в сумі 8 004 грн є наслідком їхньої спільної праці, а отже цю частку слід поділити між ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Так, апеляційний суд правильно виходив із того, що у зв'язку з тим, що доплата різниці у вартості квартир здійснена за рахунок доходів (спільної праці) ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а не за рахунок доходів їх дітей, тому апеляційний суд дійшов висновку про необхідність змінити в цій частині рішення суду першої інстанції, а саме: 77 відсотків від вартості квартири необхідно розподілити на всіх чотирьох членів сім'ї, таким чином, щоб частка кожного з них становила 19,25 % (77:4=19,25), а частка ОСОБА_6 та ОСОБА_3 - по 31/100 (19,25+11,55) частки на кожного.

На спростування доводів апеляційної скарги щодо спливу строків позовної давності для звернення до суду з цим позовом апеляційний суд правильно зазначив, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 22 грудня 2010 року, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на оспорювану квартиру, остання зареєструвала право власності на цю квартиру, а тому строк позовної давності за зверненням з позовом починається з дати скасування цього рішення суду апеляційною інстанцією, тобто з 28 лютого 2012 року; ОСОБА_4 стало відомо про порушення його прав при отриманні в травні 2013 року вимоги ОСОБА_7 про виселення з квартири; ОСОБА_5 досягла повноліття у 2014 році.

Крім того, апеляційний суд правильно вважав відсутніми підстави для закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, зазначивши, що указані вище позови не є тотожними і не вбачається підстав вважати, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Отже, розглядаючи указаний позов, суд достатньо повно установив фактичні обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 315 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційних скаргах доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак