ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1757/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва Даниленко В.В. в складі:

Головуючого судді Даниленко В.В.

секретаря Пасько І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Києва цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про встановлення нікчемності правочину/кредитного договору.

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - БАНК) про встановлення нікчемності правочину/кредитного договору, оскільки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом від 27.11.2015 до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про стягнення заборгованості /справа №753/22670/15-ц/.

ОСОБА_3 позов мотивує тим, що не вчиняв жодних дій щодо укладення з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» будь-яких угод щодо отримання кредиту, не звертався усно та письмово з пропозиціями укласти угоду, не отримував та не приймав таких пропозиції, фізично не відвідував установи банку на час укладення угод і не користувався послугами банку, не надавав усних та письмових доручень іншим особам стосовно укладення будь-яких угод з Банком, не позичав кошти у Банка, не отримував кошти (кредит) від Банку.

ОСОБА_3 стверджує, що не є клієнтом Банку і не користується його послугами.

Позивач також стверджує, що не надавав жодних зобов'язань Банку і будь-яких волевиявлень (фізичних, психічних, моральних) с приводу укладення кредитних договорів чи інших договорів з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не проявляв.

Позивач посилаючись на те, що кредитна угода не була ним вчинена та вимоги Банка він не визнає щодо стягнення кредитних коштів, подав зустрічний позов, в якому ставить питання про встановлення нікчемним правочину/кредитного договору.

Відповідачстверджує, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 було укладено договір № б/н від 11.03.2014 року за яким останній отримав кредит у розмірі 5100.00 грн, та не виконав належним чином свої зобов'язання за договором, що привело до виникнення боргу і було поводом для звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості.

13.09.2016 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Дарницького районного суду м.Києва із заявою про залишення його позову без розгляду, яка була задоволена.

ОСОБА_3 просить суд встановити нікчемним правочин/кредитний договір про який зазначено у позивній заяві ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на наступне.

З повідомлення суду Позивачу стало відомо про те, що ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 21 грудня 2015 відкрито провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до нього про стягнення заборгованості.

З позовної заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 27.11.2015 направленої на адресу ОСОБА_3, йому стало відомо про те, що банк уклав з невідомою особою на його ім'я договір № б/н від 11.03.2014 про надання кредиту.

Позивач повідомив, що вперше отримав інформацію щодо оформлення кредиту (договори № 569254 від 11.11.2014 та № 20923677 від 11.03.2014) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його ім'я із повідомлення ТОВ «КРЕДИТЕКСПРЕСС ЮКРЕЙН ЕЛ.ЕС.СІ» (ідентифікаційний код: 34981644), працівники якого попередили про свій візит з метою виявлення і огляду його майна для подальшої реалізації.

Позивач стверджує, що кредитний договір, про який йдеться у позовній заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оформлений за підробленими документами, тому звернувся до правоохоронних органів та керівництва ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із відповідними заявами про шахрайство. За цім фактом відкрито кримінальне провадження №002910, яке знаходиться в стадії розгляду у слідчому відділі Києво-Святошинського ВП ГУ НП України в Київській області.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за наслідками службового розслідування ставлення до справи не змінив.

У ході підготовки до розгляду цієї справи Позивачу стало відомо про існування інших договорів: за № SAMDNWFC6 та договір про приєднання до умов та правил банківських послуг, про яки йдеться у листах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 12.05.2013 за №20.1.0.0.0/7-20150421/1730 та від 08.06.2016, однак не одержав жодного із перерахованих кредитних договорів.

Позивач не може надати суду згадані кредитні договори, оскільки не володіє ними.

Позивач вважає вказані договори нікчемними, оскільки участі у їх укладенні не брав.

Місцем його постійного проживання та перебування є м.Київ (мікрорайон Бортничі), а тому він не відвідував місце Вишневе Київської області, де фактично, за усним повідомленням працівників банку, був укладений цей договір (Вишнівське відділення "Квартал" філії "Київське головне регіональне управління" Публічного Акціонерного Товариства Комерційного Банку "ПРИВАТБАНК"; Коротка назва: Вишнівське Відділення "КВАРТАЛ" Київського ГРУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК», адреса: м. Вишневе вул. Машинобудівників, 11А).

Позивач зазначає, що не ним а іншою особою здійснені рукописні записи і підписи на копіях документів («Анкета - заявление о присоединении к Условиям и правилам предоставления банковских услуг в Приватбанке» від 11.03.2014 та електрофотокопії паспарту громадянина України на ім'я ОСОБА_3 в графі: «ОСОБА_3 копія вірна /Підпис/».) наданих ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суду. На підтвердження доводів надав висновок спеціаліста Коструб А.М. Української експертної компанії №121 від 22.09.2016 стосовно проведеного почеркознавчого дослідження.

Крім того, Позивач звертає увагу і на той факт, що будучі з народження україномовною людиною ніколи не пише прізвище ім'я по-батькові російсько-українською «ОСОБА_3».

Позивач стверджує, що абсолютно іншою людиною, але на ім'я ОСОБА_3, оформлена угода з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо отримання кредиту, шляхом заміни фотографії на ксерокопії його особистого паспорта громадянина України, при цьому він ніколи не загублював паспорт, не передавав його третім особам.

На підтвердження своїх доводів Позивач послався на Висновок спеціаліста Коструб А.М. Української експертної компанії, що має кваліфікацію експерта-криміналіста з правом проведення портретної експертизи № 120 від 18.09.2016, якому було поставлено питання: «Чи одна і та ж сама особа зображена на наданих на дослідження документах?» з якого вбачається, що на досліджуваних зображеннях облич на електрофотокопії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3, наданої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та на електрофотокопії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3, наданої ОСОБА_3 відображені різни особи.

Також, Позивач звертає увагу на те, що з доказу наданого банком «Анкета - заявление..» /аркуш 5 / вбачається, що особа, яка видає себе за ОСОБА_3, не має уяви де саме ОСОБА_3 проживає, помилково вказуючи мікрорайон Троєщина (конверти ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направлені на адресу ОСОБА_3 містять цю ж помилку), не має уяви яке дівоче прізвище матері ОСОБА_3, вказує невірні номери телефонів.

Як доказ надав своє клопотання від 11.02.2014 судді Дарницького районного суду м.Кива (зареєстровано 12.02.2014 за № 6980) в якому зазначений номер засобу зв'язку ОСОБА_3.

Позивач, вказує на те, що «Анкета - заявление..» не заповнювалась ним власноруч.

Крім того, Позивач зазначає, що копія документу «Анкета - заявление..» надана суду не в повному обсязі, адже виходячи з зразка викладеного ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на своєму сайті та поданого до іншої справи, така анкета має дві сторінки. Неподана друга сторінка анкети містить інформацію, що дозволяє ідентифікувати особу клієнта, зокрема, місце роботи, освіта тощо, а стороння особа, що привласнила собі права ОСОБА_3 не володіє цією інформацією.

З інформації про рух грошових коштів, наданої Банком, Позивачу стало відомо, що користувач банківської картки неодноразово користувався послугами різних АЗС (Shell, WOG, SOCAR тощо) зокрема 12.03.2014, 13.03.2014, 16.03.2014, 17.03.2014, 19.03.2014, 21.03.2014 і тд.

Спростовуючи дану інформацію, Позивач надав суду докази, що за наслідками дорожньої транспортної пригоди з 10 червня 2013 року по серпень 2015 року ОСОБА_3 не користувався своїм транспортним засобом «БМВ» днз НОМЕР_1.

Позивач вважає, що на підтвердження доводу про відсутність домовленості між ОСОБА_3 і ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» також свідчать факти ненадання матеріалів особової кредитної справи, приховування Банком певних обставин, зокрема, місце вчинення правочину, замовчування банком про спір, що виник з питання законності, правомірності існування договору складеного на ім'я ОСОБА_3 тощо.

Позивач вважає, що учасником правочину, якщо такий дійсно відбувся, був не той, за кого він себе видавав, назвавшись реально існуючим іменем, а особа яка ввела в оману банк щодо свого права на вчинення правочину. Тобто відбувся обман щодо суб'єкта набувача/ учасника правочину.

Позивач посилається на те, що спірний кредитний договір є нікчемним правочином оскільки його недійсність встановлена законом, а саме:

статтею 1055 Цивільного кодексу України, договір, що не укладений в обов'язковій письмовій формі;

статтею 228 Цивільного кодексу України, правочин, що порушує публічний порядок, оскільки був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_3 для подальшого незаконного заволодіння майном ОСОБА_3.

Оскільки вищезазначені договори Позивач не укладав, просить встановити їх нікчемність.

Позивач та його представник за зустрічним позовом позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача позов не визнає та просить розглядати справу за наявними документами.

Дослідивши та вивчивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позивній заяві від 27.11.2015 /цивільна справа № 753/22670/15-ц/ стверджував, що між банком та ОСОБА_3 було укладено договір № б/н від 11.03.2014 року за яким останній отримав кредит у розмірі 5100.00 грн, та не виконав належним чином свої зобов'язання за договором, що привело до виникнення боргу і було поводом для звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості.

13.09.2016 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Дарницького районного суду м.Києва із заявою про залишення його позову без розгляду, яка була задоволена.

ОСОБА_3 просить суд встановити нікчемним правочин/кредитний договір про якій йдеться у позовній заяві ПАТ КБ «Приватбанк».

У позивній заяві від 27.11.2015 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості йдеться про складання між ними договору № б/н від 11.03.2014.

У листах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 05.05.2015 за № 20.1.0.0./7-20150318/1753 та від 12.05.2015 за № 20.1.0.0.0./7-20150421/1730 йдеться про кредитний договір №SAMDNWFC6.

В претензії - вимозі № 4451464 від 14.04.2015 та роз'ясненні до претензії-вимоги ТОВ «Кредитекспресс Юкрейн Ел.Ел.Сі.» йдеться про кредитний договір між ПАТ Приватбанк та ОСОБА_3 за № 569254 від 11.11.2014 та за № 20923677 від 11.03.2014.

У листі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 08.06.2016 № 30.1.0.0./2-20160603/3696 направленого на адресу суду повідомляється про договір про приєднання до умов та правил банківських послуг.

З метою визначення обставин, які мають значення для справи, та на які посилаються сторони, фактів, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень, Дарницький районний суд м. Києва постановив 07.03.2016 ухвалу якою зобов'язував ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надати кредитну справу в повному обсязі ізфотознімками, оформлену на ім'я ОСОБА_3.

Вимоги суду невиконані Банком, про що двічі складено акт Дарницьким районним судом м.Києва відповідно до Інструкції з діловодства (від 20.04.2016 та 15.04.2016).

На вимоги Дарницького районного суду м.Києва про надання документів для повного і всебічного розгляду справи, Відповідач письмово повідомив суд про неможливість надати на розгляд кредитний договір, оскільки він був загублений в архівах банку (листі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 08.06.2016 № 30.1.0.0./2-20160603/3696).

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав докази суду, що кредитна справа у відповідний спосіб, на підставі акту здачі-приймання, була передана до архіву.

Суд взяв до уваги той факт, що в архів справа передається лише після повного виконання всіх умов договору. Архів документації зберігає закінчені в діловодстві документи постійного та тривалого зберігання.

В той же час у позивній заяві ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості від 27.11.2015 вказано: «Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на тий самий строк».

На підставі доданих до справи матеріалів Суд не зміг з'ясувати на якій підставі спірний кредитний договір опинився в архіві банку.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає надання суду оригінала письмового доказу, а кредитний договір загублено Відповідачем.

Договір є основою виникнення зобов'язальних відносин, а договір відсутній.

Щодо посилання Позивача на необхідність перевірити наявність зазначених угод: кредитний договір № б/н від 11.03.2014, кредитний договір №SAMDNWFC6, договір про приєднання до умов та правил банківських послуг, договори № 569254 від 11.11.2014 та № 20923677 від 11.03.2014, суд зазначає, що з матеріалів справи не можливо встановити, чи існують в дійсності згадані договори.

Відповідно відсутня можливість встановити, які угоди укладені Відповідачем на ім'я ОСОБА_3, яка кількість укладених угод, ким укладені угоди, за якою саме угодою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» намагався стягнути з ОСОБА_3 кошти по кредиту, чи дійсно уклалися згадані угоди.

Матеріали справи не містять доказів щодо реального існування договору між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3.

Судом встановлено, що звернення ОСОБА_3 від 14.03.2015 до правоохоронних органів з приводу оформлення та отримання кредиту невстановленими особами у відділенні «Приватбанк» в м.Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області, використавши при цьому документи на його ім'я, зареєстровано 28.03.2015 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 20002910 та розпочато досудове розслідування за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 письмово звертався 14.03.2015 до керівництва ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про шахрайські дії, у якій виклав вимогу провести службове розслідування та вжити необхідні дії по захисту його конституційних прав.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» листами від 05.05.2015 за № 20.1.0.0.0./7-20150318/1753 та від 12.05.2015 за № 20.1.0.0.0./7-20150421/1730 повідомив ОСОБА_3, що службою безпеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було проведено службове розслідування по закінченню якого факт не оформлення ОСОБА_3 кредитного договору №SAMDNWFC6 вважається непідтвердженим.

На вимогу суду матеріали службового розслідування службою безпеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по справі не були надані.

Встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не звертався до правоохоронних органів з даного питання, не розшукував особу боржника зображену на електрофотокопії паспорта примірника банку.

До матеріалів справи додана копія витягу Умов та правил надання банківських послуг, у пункті 1.1.7.37 якого встановлено право Банку проводити фотознімання та відео спостереження, телефонний запис розмов, без додаткового повідомлення клієнта, які можуть бути доказами.

Суду не надані такі докази.

Отже, суд не мав можливості ознайомитися з кредитною справою оформленою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім'я ОСОБА_3.

На підтвердження своїх доводів щодо укладення кредитної угоди саме з ОСОБА_3, Відповідач надав документи: «Анкета - заявление о присоединении к Условиям и правилам предоставления банковских услуг в Приватбанке» від 11.03.2014, електрофотокопії паспарту громадянина України на ім'я ОСОБА_3, інформацію про рух грошових коштів.

На спростування доводів Відповідача ОСОБА_3 надав копію Висновку спеціаліста Коструб А.М. Української експертної компанії, що має кваліфікацію експерта-криміналіста з правом проведення почеркознавчої експертизи №121 від 22.09.2016, якому було поставлено питання: «Чи виконаний підпис в графі «Клиент» в копії «Анкета - заявление о присоединении к Условиям и правилам предоставления банковских услуг в Приватбанке» від 11.03.2014 року ОСОБА_3, або іншою особою?».

Також надав, копію Висновку спеціаліста Коструб А.М. Української експертної компанії, що має кваліфікацію експерта-криміналіста з правом проведення портретної експертизи № 120 від 18.09.2016, якому було поставлено питання: «Чи одна і та ж сама особа зображена на наданих на дослідження документах?».

Досліджувалися електрофотокопія паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3, надана ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_3 разом із позовною заявою про стягнення заборгованості від 27.11.2015 у справі №753/22670/15-ц (копія для Відповідача) та електрофотокопія паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3, надана особисто ОСОБА_3.

Враховуючі висновки спеціаліста стосовно вищезазначених портретної та почеркознавчої експертизи, які свідчать на користь Позивача, візуальний огляд особи ОСОБА_3 і його зовнішню відмінність за загальними характеристиками обличчя, за віком від іншої особи - боржника зображеної на електрофотокопії паспорта /аркуш 32 справи/ наданої Банком, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не може відповідати за зобов'язаннями іншої особи.

Суд врахував той факт, що «Анкета - заявление..» заповнена за допомогою технічних (комп'ютерних) засобів друку, а не власноруч, що суперечить загальній практиці заповнення документів у банківських установах та вимогам пункту 6 «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 № 492, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 за № 1172/8493.

Копія документу «Анкета - заявление..» надана суду не в повному обсязі на одному аркуші і не містить інформацію, що дозволяє ідентифікувати особу клієнта.

Копія документу «Анкета-заява..» по іншій справі та зразок цього документу викладений на сайті банку, подані Позивачем, доводить правдивість цих висновків.

Крім того, Банком не доведено, що ксерокопія цієї Анкети, яка була надана до суду, виготовлена з оригіналу.

Електрофотокопію паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3, та «Анкета - заявление о присоединении к Условиям и правилам предоставления банковских услуг в Приватбанке» від 11.03.2014 надані ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд не може вважати достовірним доказом щодо участі ОСОБА_3, як сторони, у процесі укладення угоди з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Керуючись висновком, щодо застосування норм права, викладеним в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 у цивільній справі № 707/1584/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором та враховуючи відсутність первинних документів, які б підтвердили факт надання ОСОБА_3 кредитних коштів, Суд дійшов висновку про те, наданий Відповідачем розрахунок заборгованості та виписка розрахунок про рух коштів не є належним доказом, який би підтверджував чи спростовував фактичні обставини справи.

За наслідками вивчення доказів: копії постанови Дарницького районного суду м.Києва від 31.01.2014 в справі №753/21904/13-п; копії постанови Дарницького районного суду м.Києва від 19.05.2014 в справі №753/4900/14-п; копії сторінок 10-11 Висновку експерта за результатами проведення транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 08.07.2014 №3859/3860/14-52, які містять фото пошкодженого транспортного засобу «БМВ» днз НОМЕР_1 станом на 02.07.2014 року, суд встановив, що за наслідками дорожньої транспортної пригоди ОСОБА_3 з 10.06.2013 по 02.07.2014 не мав можливості користуватися своїм транспортним засобом «БМВ» днз НОМЕР_1.

Суд встановив, що постійне місце проживання ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1. Розслідування у кримінальному провадженні № 20002910 здійснює слідчий СВ Києво-Святошинського ВП ГУ Національної поліції в Київській області.

При цьому, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» місце вчинення правочину не вказав.

На підставі вимог статті 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», пункту 2.6 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492,пункту 2 ч.2 ст. 6 і ст. 9 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму" (що діяв станом на 11.03.2014, втратив чинність згідно із Законом України від 14.10.2014) Суд не зміг встановити в якій спосіб ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» проводив ідентифікацію клієнта під час укладення договору.

Дарницькій районний суд м.Києва ухвалою від 7.06.2016 вимагав від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» документ визначений внутрішнім положенням банку- «Порядок ідентифікації клієнтів при відкритті рахунку і випуску платіжних карт», замість цього документу Банк надсилав наказ «Об утверждении Условий и Правил предоставления банковских услуг для ПриватБанка и всех дочерних банков» без приложений, у якому надаються доручення керівникам всіх бізнес направлень розробити та затвердити правила продажі продуктів для клієнтів, які пройшли ідентифікацію.

З наданих БАНКОМ доказів не представляється можливим встановити в якій спосіб ними проводилась ідентифікація клієнта.

На підставі наданих суду матеріалів по справі, не представляється можливим встановити, в якій спосіб на виконання стаття 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність" ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконував обов'язок щодо перевірки кредитоспроможності позичальника, здійснив висновок про відповідність фінансових операцій фінансовому стану клієнта або змісту його діяльності.

Не можливо встановити, які заходи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вжив щодо вивчення клієнта, ідентифікації клієнта, перевірки кредитоспроможності позичальника, запобігання та протидії отриманню коштів сторонньою особою неправомірним шляхом.

Кредитний договір чи договори ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суду не надав.

Відповідно до пункту 5.5 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 травня 2003 року N 189, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 20 травня 2003 року за N 381/7702 (діяло станом на 11.03.2014, втратило чинність 26.06.2015) та пункту 55 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року N 417, надані клієнтом / представником клієнта / особою, від імені або за дорученням чи в інтересах якої проводиться фінансова операція, документи щодо вивчення клієнта мають міститися в справі клієнта і зберігатися протягом строків, визначених законодавством України.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позбавив суд можливості перевірити достовірність поданих ним документів, доводів та заперечень.

На підставі викладеного суд встановив, що ОСОБА_3 не є стороною договору №б/у від 11.03.2014 щодо отримання кредиту між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та невідомою особою, і цей правочин не може створювати для нього обов'язки. Обов'язки виникають лише для особи, яка вчинила правочин.

Особа, якій не належать майнові та немайнові права ОСОБА_3 не може передати їх за договором комусь іншому.

Відповідно до вимог стаття 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, договірні відносини у даному випадку можуть бути доведені лише через надання кредитного договору обов'язково укладеного у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 при встановлені нікчемності договорів посилається на те, що кредитні договори не укладалися, не мають обов'язкової письмової форми, ним не підписувалися, його волевиявлення на їх укладання не існувало, будь-які, зокрема суттєві, умови по договору не обговорювалися, навпаки спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_3 для подальшого незаконного заволодіння його майном, а тому не відповідають вимогам закону, та є нікчемними.

У справі відсутні письмові докази того, що такий правочин за участі ОСОБА_3 мав місце.

Банк не довів реальне існування договору між ним та ОСОБА_3.

У матеріалах справи відсутні допустимі, належні, достовірні докази того факту, що саме ОСОБА_3 укладав угоду з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та отримував кредит.

З огляду на матеріали справи та з урахуванням позиції Відповідача, який спочатку подав позов про стягнення заборгованості, а потім просив залишити позов без розгляду, повідомив про втрату кредитного договору, не надав особову кредитну справу, суд вважає, що відповідач не довів факт укладання кредитного договору з позивачем.

Оцінивши надані докази, суд вважає доведеним і встановленим той факт, що кредитний договір, оригінал або копія якого не додані до справи, сторонами не укладався та не підписувався.

Суд, вивчивши матеріали справи, пояснення позивача, перевіривши доводи, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність у частковому задоволенні позову з наступних підстав.

Суд, виходив із того, що сторонами не надано ні оригіналу вказаного кредитного договору, ні копія цього договору, ні доказів отримання ОСОБА_3 коштів за цим договором.

На договори поширюються загальні положення щодо правочинів, встановлені главою 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, а саме з договорів та інших правочинів.

Стаття 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи,спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу вчиняються у письмовій формі.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»: банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Додержання письмової форми для даного виду договору є істотною умовою.

Про те, що кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі і недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю, також роз'яснення пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Ст.216 ЦК України передбачає правові наслідки недійсності нікчемного правочину які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою собою.

Ст.236 ЦК України передбачає, що нікчемний правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» також роз'яснено: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів").

Суд вважає, що принципова ознака вказаного кредитного договору /чи договорів/ - нікчемного правочину полягає в тому, що він є недійсним в силу закону.

Суд вважає, враховуючи відсутність кредитного договору та норми статей 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів", що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не може порушувати свободу волевиявлення ОСОБА_3 як споживача на ринку послуг, і в будь-який спосібзастосовувати до ОСОБА_3 елементи примусу, спонукання, вимагання оплати фінансової послуги наданої сторонній особі, яку позивач не замовляв і не отримував.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

На думку суду, в судовому засіданні доведене, що кредитний договір про який наголошено у позовній заяві та листах Відповідача сторонами не укладався, волевиявлення позивача на його укладання не існувало, сторони вказані правочини не підписували, суттєві умови не обговорювали, тобто правочин не відповідає вимогам закону, є нікчемним.

Недійсність правочину у вигляді його нікчемності не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Тобто правових наслідків, згаданий відповідачем кредитний договір не створює.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У Судовій практиці розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин узагальненій суддею Верховного Суду України Д.Д. ЛУСПЕНИКОМ та затвердженої суддями Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України роз'яснено: «Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048-1052, 1054), так і Законом від 12 липня 2001 р. № 2499-VI «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини:

- досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;

- кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю;

- сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі».

В узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 , підготовленого суддями Верховного Суду України Романюком Я.М., Косенко В.Й. роз'яснено, що згідно статті 215 ЦК України суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому у випадку пред'явлення такого факту вона підлягає розгляду, власне кажучи, з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину, або відмови в цьому.

Суд дійшов висновку, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в зв'язку з наявністю відповідного спору між Позивачем та Відповідачем.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У відповідності до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Аналізуючи норми Цивільного кодексу України Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 09.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» дійшов наступного висновку: «За змістом частини другої статті 215 ЦК України, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним (п.2.5.2 постанови пленуму).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено: «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено».

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ 30.09.2015 року у справі № 6-22599св15 за позовом до ПАТ «Банк Національний Кредит» до фізичної особи про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору зробив висновок про те, що за відсутності оригіналів кредитного договору відсутні докази передачі банком грошових коштів, тому договір є неукладеним і не потребує визнанню недійсним.

Приймаючи вказане рішення, суд виходив з того, що підставою позову, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, є договір кредитування, який був витребуваний ухвалами суду у відповідача і не наданий жодною з сторін. Також не надано й доказів його підписання, виконання з боку сторін, зокрема, документів, які підтверджують передачу грошових коштів на умовах кредитування ОСОБА_3.

В той же час, Суд виходив із того, що неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки. З факту неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов'язків. Оскільки відсутні докази укладення угоди, передачі банком грошових коштів ОСОБА_3 то договір є неукладеним і не потребує визнанню недійсним.

Враховуючи, що сторонами не додержано вимог,додержання яких є необхідним для чинності правочину, а положеннями закону передбачено правовий механізм визнання нікчемного правочину недійсним, суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково.

Справу розглянуто судом у межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права.

На підставі ст.ст.11, 15, 16, 202, 203, 205, 207, 208, 215, 216, 218, 228, 638, 509, 640, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, пунктами 4, 5, 8 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Узагальнення ВСУ судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин та практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, пункту 55 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року N 417, ст.ст. 2, 49, 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів" та керуючись ст.ст. 11, 58-60, 62, 208, 209, 212-215Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення нікчемності правочину щодо надання кредиту вчиненогоПАТ КБ «Приватбанк» з невідомою особою, яка діяла від імені ОСОБА_3, та визнати укладений Публічним Акціонерним Товариством Комерційний Банк «Приватбанк» на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, нікчемний правочин з надання кредиту недійсним.

У частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення нікчемності кредитного договору № б/у від 11.03.2014 укладеного Публічним Акціонерним Товариством Комерційний Банк «Приватбанк» на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення .

СУДДЯ: