У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_6, треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Фонд державного майна України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року прокурор Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, концерну «Військторгсервіс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення магазину площею 581,8 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1, загальною вартістю 1 464 797 грн, зобов'язання ОСОБА_6 повернути вказане нерухоме майно концерну «Військторгсервіс».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 вересня 2008 року між концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління торгівлі Західного операративного командування» та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу приміщення магазину площею 581,8 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1, загальною вартістю 1 464 797 грн.

Такий договір підлягає визнанню недійсним, оскільки на час укладення договору концерн «Військторгсервіс» не мав повноважень для продажу майна, яке є власністю Міністерства оборони України та всупереч статуту концерну реалізовано без дозволу Міністерства оборони України.

Крім того, всупереч п. 8 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803, спірне нерухоме майно було реалізовано без відповідного погодження з Фондом державного майна України.

Довіреністю від 04 жовтня 2004 року Міністром оборони України уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міноборони України (далі ГУТТ Міноборони України) ОСОБА_7 надавати підприємствам військової торгівлі дозволи на відчуження закріпленого за ними державного майна.

Оскільки наказом Міністра оборони України від 31 січня 2006 року № 47 ГУТТ Міноборони України припинило свою діяльність у зв'язку із створенням концерну «Військторгсервіс», то дію довіреності від 04 жовтня 2004 року припинено внаслідок припинення юридичної особи.

Крім того довіреністю директора концерну «Військторгсервіс», яку було видано начальнику філії управління торгівлі Західного оперативного командування ОСОБА_8, не було уповноважено останнього самостійно здійснювати реалізацію майна.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщення магазину від 17 вересня 2008 року, укладений між концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління Західного оперативного командування» та ОСОБА_6 Зобов'язано ОСОБА_6 повернути концерну «Військторгсервіс» приміщення магазину загальною площею 581,8 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1. Зобов'язано концерн «Військторгсервіс» повернути ОСОБА_6 1 464 797 грн, сплачених нею за договором купівлі-продажу від 17 вересня 2008 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що 04 жовтня 2004 року Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_7 на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства оборони України, зокрема з правом надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання, у зв'язку з чим йому видано відповідну довіреність від 04 жовтня 2004 року № 220/2071 із строком дії до 01 жовтня 2007 року.

На реалізацію наданих вказаною довіреністю повноважень начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_7 12 листопада 2004 року надав начальнику Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_8 дозвіл на відчуження нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення магазину загальною площею 581,8 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1.

31 січня 2006 року наказом Міністра оборони України № 47 про реорганізацію Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, припинено діяльність Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, реорганізувавши його шляхом приєднання до державного господарського об'єднання «Військторгсервіс», визначивши останнє правонаступником усіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України.

05 квітня 2007 року наказом Міністра оборони України № 135 про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» припинено діяльність державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування», реорганізувавши його шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс», визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Відповідно до п. п. 1.1, 5.2 статуту концерну «Військторгсервіс», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25 червня 2005 року № 358 та п. 2 Наказу Міністра оборони України від 31 січня 2006 року № 47, концерн «Військторгсервіс» є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України (далі - орган управління майном), є правонаступником усіх прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України.

Пунктом 3.5 статуту концерну «Військторгсервіс» передбачено, що Концерн має право укладати угоди, набувати майнові та немайнові права та нести зобов'язання.

Пунктом 4.4 вказаного Статуту передбачено, що керівництво та оперативне управління поточною діяльністю концерну здійснює генеральний директор, який призначається на посаду органом управління майном - Міністерством оборони України. Генеральний директор має право розпоряджатися майном концерну та надання доручень (довіреностей) на здійснення власних повноважень іншим особам.

Відповідно до цих повноважень генеральним директором концерну ОСОБА_9 видана нотаріально посвідчена довіреність директору філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» даного концерну ОСОБА_8 на право укладення від імені концерну будь-яких договорів, щодо відчуження належного концерну нерухомого майна з правом підпису відповідних документів та передбачено право останнього на відчуження нерухомого майна лише з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства оборони України.

17 вересня 2008 року між концерном «Військторгсервіс» в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.А. 28 грудня 2008 року за реєстровим № 8586, (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець відчужив на користь та у власність покупця приміщення магазину загальною площею 581,8 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1, загальною вартістю 1 464 797 грн.

Оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений за результатами проведення публічних торгів, переможцем яких стала ОСОБА_6

Нерухоме майно, яке було предметом купівлі-продажу оспорюваного договору на момент його укладення було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання Концерну «Військторгсервіс», що передбачено пунктом 7.3. статуту концерну.

Здійснюючи право господарського відання, концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України. При цьому відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України (пункти 7.3, 7.5. статуту концерну).

Пунктом 6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803 (далі - Порядок) встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Відповідно до змісту п. 8 Порядку рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

Враховуючи, що майно є загальнодержавною власністю та перебуває на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс», на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу законодавцем чітко було визначено порядок відчуження державного майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що повноваження продавця майна були належним чином перевірені нотаріусом при укладенні договору купівлі-продажу та його нотаріальному посвідченні, а відповідач ОСОБА_6 є добросовісним набувачем майна, оскільки вона не знала і не могла знати про те, що представник продавця не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення такого договору.

Задовольняючи позов Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, апеляційний суд виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу вчинено від імені власника майна без необхідного обсягу цивільної дієздатності, за відсутності волевиявлення власника майна та без дотримання процедури його відчуження. За таких обставин, апеляційний суд визнав такий договір недійсним та дійшов висновку про можливість застосування наслідків недійсності правочину.

Із такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Встановивши, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу на порушення п. 8 Порядку, продавець майна не погоджував його відчуження із Фондом державного майна України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 вересня 2008 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відхиляючи доводи про пропуск позовної давності, суд апеляційної інстанції, встановивши, що оспорюваний правочин було укладено 17 вересня 2008 року, до суду з позовом прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся 23 травня 2013 року, виходив з того, що на час укладення оспорюваного договору належного дозволу на відчуження предмета оспорюваного договору від Міністерства оборони України не було, про вчинення вказаного правочину Міністерство оборони України не знало та не могло знати, оскільки не було його учасником, єдиними даними про дату, коли позивач міг дізнатися про укладення вказаного договору, є дата внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за наслідками прокурорської перевірки, коли було виявлено факт укладання спірного договору без дотримання вимог закону та дійшов висновку про те, що передбачений ст. 257 ЦК України строк позовної давності не пропущено.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність згоди (дозволу) Міністерства оборони України, як власника майна, на відчуження нежитлового приміщення магазину загальною площею 581,8 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що такою згодою (дозволом) є лист-розпорядження начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_9, який діяв на підставі довіреності Міністерства оборони України від 04 жовтня 2004 року № 220/2071, наданий начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_8 на відчуження вказаного нерухомого майна, закріпленого за вказаним державним підприємством, оскільки будь-яких застережень щодо строку дії чи реалізації вказаного дозволу встановлено не було, а чинне законодавство не передбачає таких наслідків відкликання довіреності у майбутньому як втрату чинності виданого на підставі такої довіреності до моменту її скасування дозволу, а також інших правочинів, вчинених представником.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що як Міністерству оборони України, так і органам прокуратури у 2009 році вже було відомо про описані в позовній заяві порушення, допущені при реалізації спірного майна, що підтверджується: численними публікаціями у мережі інтернет за 2009-2010 роки про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності концерну «Військторгсервіс» за період з 01 січня 2007 року по 31 січня 2009 року, де ГУ КРУ повідомило Міністерство оборони України про численні порушення та недоліки в управлінні діяльністю підпорядкованих концерну державних підприємств, зокрема, посилання на електронні ресурси:

http://www.kmu.gov.ua/control/publish/articleart_id=243221540;

http://advokat-cons.info/index.phpnewsid=2290#UanonUDOGcp,

http://www.dkrs.gov.ua/kru/uk/publish/article/56505

А також посилався на те, що на виконання наказу Міністерства оборони України від 21 серпня 2009 році № 418 було проведено службове розслідування щодо встановлення повноти виконання службових обов'язків генеральним директором концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_9, у тому числі і з приводу реалізації дозволів на відчуження нерухомого майна.

Проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суд апеляційної інстанції зазначені вище обставини залишив поза увагою, не навів мотивів, з яких вважав відсутніми факти, якими обґрунтовувались заперечення на позов, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про початок перебігу строку позовної давності та не з'ясував: коли Міністерство оборони України довідалося або могло довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім цього, суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про можливість застосування правових наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України, а саме: повернення концерну «Військторгсервіс» спірного приміщення, а ОСОБА_6 - сплачених нею кошти, на порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що позов пред'явлено прокурором в інтересах Міністерства оборони України та не може вимагати застосування наслідків недійсності правочину, стороною якого воно не було, та між двома відповідачами.

Таким чином рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

При новому розгляді справи необхідно врахувати, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України», яке відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук