Ухвала

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2007 року у розмірі 21 524,98 доларів США, що еквівалентно 470 105 грн 56 коп.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 23 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно із яким останній отримав кредитні кошти в розмірі 24 тис. доларів США в порядку і на умовах, визначених у договорі, з терміном повернення до 24 серпня 2037 року.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 10 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 21 524,98 доларів США, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпроптроської області від 06квітня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2007 року у розмірі 21 524,98 доларів США, що еквівалентно 470 105 грн 56 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 16 136,41 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 4 188,57 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 1 200 доларів США.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 23 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в іноземній валюті в сумі 24 тис. доларів США в порядку і на умовах, визначених у договорі, з терміном повернення до 24 серпня 2037 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка, після зарахування коштів від продажу предмета іпотеки, станом на 10 липня 2015 року становить 21 524,98 доларів США та складається із заборгованості за кредитом - 16 136,41 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 4 188,57 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 1 200 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за укладеним договором щодо сплати кредиту виконував неналежним чином, після зарахування коштів від продажу предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості у нього залишилась несплачена сума заборгованості, яка повинна бути стягнута.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» (далі - постанова Пленуму), у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за вказаним вище кредитним договором станом на 10 липня 2015 року у розмірі 21 524, 98 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 16 136,41 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 4 188,57 доларів США, заборгованість з комісії за користування кредитом - 1 200 доларів США.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що після продажу іпотечного майна та часткового погашення боргу станом на 23 травня 2013 року заборгованість за тілом кредиту становила 15 984,62 доларів США (а. с. 11).

З матеріалів справи, зокрема виписки з рахунку ОСОБА_3 за період з 01 травня 2013 року до 01 червня 2013 року, вбачається, що 22 та 23 травня 2013 року відповідачем погашено заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12 848,96 доларів США (а. с. 245).

З розрахунку заборгованості, що мітиться в матеріалах справи на а. с.11, вбачається, що станом на 22 травня 2013 року заборгованість за тілом кредиту становила 23 333,56 доларів США.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вказані вище розбіжності не усунув, не звернув уваги на те, що після погашення боргу в сумі 12 848,96 доларів США залишок заборгованості за тілом кредиту не може становити 16 136,41 доларів США.

Також суд не перевірив і доводи скарги щодо стягнення позивачем з відповідача комісії за кредитним договором в період 01 травня 2013 року до 01 червня 2013 року, яка стягнута чотири рази сумами 624,00 + 48,00 + 192,00 + 12, 00 = 876,00 доларів США згідно з випискою, наданою 06 квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційному суду. Водночас, згідно з розрахунками, поданими до позовної заяви - сума заборгованості станом на 21 травня 2013 року склала 672 долари США.

Згідно з випискою, наданою апеляційному суду, стягнення позивачем з відповідача процентів за кредитним договором в період 01.05.2013 року до 01.06.2013 року відбувалося також чотири рази сумами 3 536,52 + 233, 53 + 861,38 + 51,44 = 4 682,87 доларів США, а відповідно до поданих розрахунків до позовної заяви відповідач заборгував 3 769,76 доларів США відсотків за користування кредитом станом на 21 травня 2013 року, за тим же документом 22 травня 2013 року позивачем зарахована сума лише 3 770,05 доларів США.

За розрахунком ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача пені за порушення строків у період з 01 травня до 01 червня 2013 року, наданим апеляційному суду, стягнуто 405,51 доларів США, а згідно з документами, поданими до позовної заяви відповідач заборгував 130,23 доларів США станом на 21 травня 2013 року та вказано, що пеню він не сплатив.

Між тим, різниця в розрахунках, на підставі яких позивач звертався до суду, та в розрахунках, наданих позивачем судам попередніх інстанцій впродовж розгляду справи, унеможливлює вирахування реальної суми заборгованості відповідача.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на викладене уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик