Номер провадження: 22-ц/785/5923/16
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Цюри Т.В., Фальчука В.П.

при секретарі: Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 22 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка виступає від свого імені та як законний представник в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, за участю третіх осіб без самостійних вимог Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення, зобов`язання не перешкоджати у користуванні жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дочки ОСОБА_4 звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом, який вподальшому уточнила, до ОСОБА_5, за участю третіх осіб без самостійних вимог Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення її з дочкою в квартиру АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_5 не перешкоджати їм у користуванні вказаною квартирою. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона разом зі своєю дитиною та чоловіком - ОСОБА_7 з 2005 року зареєстровані на спірній житловій площі. В даній квартирі також зареєстрована та проживає ОСОБА_5, яка перешкоджає їм у вселенні та проживанні. Позивач зазначає, що особовий рахунок відкритий на ОСОБА_6, яка була знята з реєстраційного обліку по квартирі та на даний час зареєстрована на іншій житловій площі, а відтак вона втратила право користування жилим приміщенням.

Дані обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 22 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, яка виступає від свого імені та як законний представник в інтересах ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 22 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про вселення, зобов"язання не перешкоджати у користуванні жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що

- власником спірної квартири є ОСОБА_6,

- позовні вимоги були пред'явлені до неналежного відповідача - ОСОБА_5, яка є членом сім'ї власника квартири;

- позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на вчинення з боку ОСОБА_5 будь-яких перешкод.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи і заснований на законодавстві.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.11.2005 року (справа №2-8685/2005), яке набуло законної сили, та на час розгляду даної справи є чинним, за ОСОБА_6 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.19). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 29.11.2015 року право власності на вказану вище квартиру зареєстроване за ОСОБА_6 (а.с.20);

- згідно з довідкою Ф-1 від 15.06.2016 року на житловій площі в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_10, як є матір"ю ОСОБА_6;

- сім'я ОСОБА_4 в спірній квартирі жодного дня не проживала, свої речі в квартирі не мають. Їх реєстрація, зі слів сторін, відбувалася з метою вирішення житлових питань родини ОСОБА_6.

З матеріалів справи також вбачається, що:

- 15.10.2002 року квартира АДРЕСА_1 приватизована на ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_6 у рівних частинах;

- розпорядженням УЖКГ та ПЕК ОМР № 371 від 04.07.2008 року було скасовано розпорядження органу приватизації № 171147 від 15.10.2002 року в частині приватизації ОСОБА_6 на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 366 від 29.04.2008 року (а. с. 23);

- рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 30.11.2015 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.03.2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, яка виступає від свого імені та як законний представник в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення. Відмовляючи у задоволенні вимог про виселення, районний суд виходив з того, що позивач не є власником спірної квартири і тому не має право на виселення інших осіб зареєстрованих за цією ж адресою. При цьому судом було встановлено, що посилання позивача про скасування приватизації по квартирі АДРЕСА_1 та про перебування квартири у комунальній власності є безпідставні в силу наявної інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про власника спірної квартири, якою на даний час є ОСОБА_6, що в силу положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є визначальним при встановлені належності спірної квартири.

Аналогічний висновок зроблений районним судом у рішенні у даній цивільній справі про вселення та зобов`язання не перешкоджати у користуванні жилим приміщенням, законність якого переглядається в апеляційному порядку. При цьому районний суд також посилався на існування не скасованого рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.11.2005 року, на підставі якого за ОСОБА_6 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 29.11.2015 року, відповідно до якої право власності на вказану вище квартиру зареєстроване за ОСОБА_6

Таким чином районний суд обґрунтовано виходив з того, що власником спірної квартири є ОСОБА_6

Згідно з письмовою заявою ОСОБА_5, яка підписана також трьома сусідами - ОСОБА_14 (АДРЕСА_5), ОСОБА_15 (АДРЕСА_6), ОСОБА_16 (АДРЕСА_7), підписи яких засвідчені заступником директора КП «ЖКС «Пересипський» та завірені печаткою даного підприємства, що обслуговує вказаний жилий будинок, вбачається, що ОСОБА_7, ОСОБА_2 та їх неповнолітня дочка ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 жодного дня не проживали, своїх речей в квартирі не мають. Фактично родина ОСОБА_2 проживала і проживає в квартирі НОМЕР_2 в цьому ж будинку (а. 49).

Суд першої інстанції, виходячи з долучених до справи доказів та пояснень сторін, що узгоджуються з матеріалами справи, вірно встановив, що реєстрація позивачів відбувалася з метою вирішення житлових питань родини ОСОБА_6 і не пов`язувалася з виникнення у родини ОСОБА_2 права користування спірною квартирою, до якої вони ніколи не вселялися і в якій фактично не проживали.

На час реєстрації позивачів у спірній квартирі - у вересні 2005 року, спірна квартира належала на праві власності у рівних частках ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_6. Будь-яких доказів про вселення і проживання позивачів у спірній квартирі в тому числі на правах члена сім`ї власників квартири, в тому числі і діючого власника квартири, суду не представлено.

Відповідно до листа КП «ЖКС «Пересипський» від 15.06.2016 року особовий рахунок по квартирі АДРЕСА_1 на ОСОБА_6, нарахування на вивіз сміття з 06.04.2012 року здійснюється на 4-х осіб..

Згідно з Довідкою КП «ЖКС «Пересипський» від 15.06.2016 року у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_7 з 08.09.2004 року, ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_2 з 16.09.2005 року, ОСОБА_5 (колишня ОСОБА_6) з 06.04.2012 року. Будь-яких доказів про справляння плати за комунальні платежі по квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2, яка виступає від свого імені та як законний представник в інтересах ОСОБА_4, суду першої інстанції не представлено.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Судова колегія доходить висновку, що районний суд вірно застосував зазначені вище норми законодавства та дійшов до правильного висновку, що в даному випадку, виходячи з встановлених у справі обставин та досліджених доказів, сам по собі факт реєстрації позивачів на спірній житловій площі не може бути безумовною підставою для виникнення у них права на користування житловою площею в ній. Таке право може виникнути у фізичних осіб при наявності на це згоди її власника, яка в даному випадку отримана не була.

При цьому позивачами не спростовано заперечення відповідача щодо дійсного проживання родини ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 та пояснення що реєстрація позивачів в квартирі дочки відповідача відбувалася виключно з метою вирішення житлових питань родини ОСОБА_6 і не пов`язувалася з фактичним вселенням позивачів у спірну квартиру.

Автором апеляційної скарги не заперечується, що ОСОБА_4 дійсно були зареєстровані у спірній квартирі для поліпшення житлових умов родини ОСОБА_6, які після отримання нової квартири за адресою: АДРЕСА_1 знялися з реєстрації у спірній квартирі і переїхали на нове місце проживання. Однак при цьому не дали вселитися у спірну квартиру родині ОСОБА_4 під приводом проведення там ремонту. В подальшому, як зазначено в апеляційній скарзі, власник квартири ОСОБА_6 зареєструвала у спірній квартирі свою мати ОСОБА_5, яка не надає їм ключів від квартири і тим самим створює перешкоди у вселенні в квартиру та у користуванні нею.

Районний суд роз`яснював позивачці, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї дитини про наявність права замінити відповідача чи залучити співвідповідачем власника квартири ОСОБА_6 та про правові наслідки такого залучення (незалучення).

Проте позивач в районному суді наполягла на тому, що у неї немає претензій до власника квартири, яка не проживає у квартирі і не перешкоджає позивачам у вселенні та користуванні квартирою і тому відмовилися від заміни відповідача чи залучення співвідповідачем власника квартири.

Такі ж доводи позивач навела і в апеляційній скарзі.

Проте доводи апеляційної скарги в даному випадку не спростоують висновків суду про необхідність залучення в якості відповідача власника квартири, яка була залучена у справу третьою особою.

Судова колегія вважає ключовим висновок районного суду про те, що право користування зокрема квартирою може виникнути у фізичних осіб при наявності на це згоди її власника, яка в даному випадку отримана не була.

Сам по собі факт відсутності вимог у власника квартири до ОСОБА_4 не замінює необхідності отримання згоди на їх вселення і користування квартирою.

При цьому, навіть серед доводів апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_2, зазначено, що власник квартири після переїзду у нову квартиру разом з іншими членами своєї сім`ї, повторно зареєструвала у квартирі свою мати ОСОБА_5, яка не надає їм ключів та таким чином перешкоджає позивачам у вселенні та у користуванні квартирою. Тобто прослідковується участь і волевиявлення власника про згоду користування належною їй квартирою її матір`ю ОСОБА_5

Питання видачі ключів від квартири особам, які ніколи їх не мали і які реально ніколи не проживали у квартирі, може вирішувати безпосередньо власник квартири - в даному випадку ОСОБА_6 Інший зареєстрований мешканець квартири - ОСОБА_5 не може самостійно, на власний розсуд, без необхідних повноважень від власника квартири, вирішувати питання щодо заселення у квартиру інших осіб. Вирішення даних питань є прерогативою власника квартири.

При таких обставинах судова колегія погоджується з висновком районного суду, який виконавши вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України про правові наслідки залучення (незалучення) у якості відповідача (співвідповідача) власника квартири ОСОБА_6, виходячи з принципу диспозитивності, з урахуванням відсутності волевиявлення позивача залучити відповідачем у справу власника квартири ОСОБА_6, вирішив позов про вселення, зобов`язання не перешкоджати у користуванні жилим приміщенням заявлений у відповідності до заявлених вимог виключно до ОСОБА_5, яка не є власником спірної квартири.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_2 від свого імені та як законний представник в інтересах ОСОБА_4 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_5 про виселення останньої з спірної квартири. Проте при вирішенні вказаної справи і набутті висновку про відмову у позові, суд не встановлював обставини виникнення у позивачів права користування квартирою, а виходив виключно з того, що заявляти вимоги про виселення до зареєстрованої у квартирі особи, яка там проживає, може власник квартири, а позивачі не є такими власниками.

Інші доводи апеляційної скарги пов`язані із законністю отримання ОСОБА_6 нової квартири, що не є предметом спору у цій справі, безпосередньо не впливають на наявність неоспореного і не скасованого права власності на спірну квартиру ОСОБА_6, до якої вимоги не заявлені.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, які є підставою для скасування або зміни рішення при вирішенні цієї справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 22 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Т.В. Цюра

В.П. Фальчук