Справа № 473/2817/16-ц
"01" листопада 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Вуїва О.В.,
при секретарі Заблоцькій М.М.,
за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк) про визнання кредитного договору недійсним,
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що 16 лютого 2011 року нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» була підписана анкета-заява про приєднання позивачки до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та отримання нею особистої дебетової картки.
22 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», вважаючи анкету-заяву від 16 лютого 2011 року кредитним договором, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, що утворилася станом на 30 листопада 2015 року в розмірі 29 385,57 грн., що складається з заборгованості по кредиту, процентам, комісії та неустойці.
Однак позивачка вказує на те, що укладення договору відбулося з порушенням встановленого законом порядку, а саме:
-сторони не погодили між собою усіх істотних умов кредитного договору, в тому числі суму кредиту, розмір плати за користування кредитом (процентну ставку), умови повернення кредиту, позичальник не ознайомлена з усіма складовими частинами кредитного договору (Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, пам'яткою клієнта) та не посвідчила згоду з ними своїм підписом;
- ПАТ КБ «ПриватБанк» не ознайомив позичальника з умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту;
-ПАТ КБ «ПриватБанк» не ознайомив позичальника з наявними формами кредитування, чим обмежив право споживача на свободу вибору послуги, не надав йому належної інформації про кредит, порушив принцип рівності сторін договору на шкоду споживачу, надав послугу, яка є небезпечною для майнових інтересів позивачки.
В зв'язку з цим ОСОБА_1 просила визнати оспорюваний кредитний договір недійсним.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вказуючи на те, що про наявність порушеного права (наявність кредитних правовідносин та боргу) позивачка дізналася лише в 2015 році. В іншій частині надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивачка та її представник не заперечували проти такого порядку вирішення спору.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема судом встановлено, що 16 лютого 2011 року сторонами була підписана анкета-заява про приєднання позивачки до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та отримання нею особистої дебетової картки.
В заяві ОСОБА_1 також підтвердила, що вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, пам'яткою клієнта та погодилася, що вказані документи в своїй сукупності складають договір про надання банківських послуг.
22 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16 лютого 2011 року, що утворилася станом на 30 листопада 2015 року в розмірі 29 385,57 грн., що складається з заборгованості по кредиту, процентам, комісії та неустойці.
Аналізуючи доводи сторони позивача, суд виходить з наступного.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (на які посилається сторона позивача) перед укладенням кредитного договору про надання споживчого кредиту кредитодавець повинен повідомити споживача про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, в тому числі мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
В заяві про приєдання до Умов та Правил надання банківських послуг ОСОБА_1 підтвердила, що її було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, тарифами банку, пам'яткою клієнта, які містять ці умови.
Водночас ненадання банком зазначеної інформації є підставою для розірвання кредитного договору або покладення на суб'єкта господарювання, який повинен її надати, обовязку відшкодувати завдані збитки, покладення на нього обовязку по сплаті штрафу, однак не є підставою для визнання кредитного договору недійсним (ст.ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Не заслуговують на увагу й посилання ОСОБА_1 на порушення під час укладення договору норм ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема посилання на обмеження права споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну послугу (враховуючи раніше встановлені судом обставини), а також порушення права споживача на свободу вибору послуги, порушення принципу рівності сторін договору, надання послуги, яка є небезпечною для життя, здоровя, майна споживача позивачкою належним чином не обгрунтовані, не конкретизовані та не підтвердилися жодними доказами.
Що стосується доводів позивачки про те, що сторони не погодили між собою усіх істотних умов кредитного договору, в тому числі суму кредиту, розмір плати за користування кредитом (процентну ставку), умови повернення кредиту, то суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Тобто істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, умови повернення кредиту, плата за користування кредитними коштами, інші визначені сторонами умови.
Однак відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).
Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо).
Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.
Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Таким чином зазначені позивачкою обставини не є підставою для визнання договору недійсним, а, в разі їх доведення (під час вирішення спору про стягнення кредитної заборгованості) мають своїм наслідком костатацію судом відсутності кредитного договору з відповідними, передбаченими законом, наслідками.
Враховуючи встановлені судом обставини суд не вбачає підстав для задоволення позову.
В силу вимог ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачкою судові витрати.
Керуючись ст.ст. 88, 209, 212, 213, 214, 215, 226, 228, 233 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Вуїв