У Х В А Л А

6 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюк В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія», третя особа - Сватівський районний центр зайнятості про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановила:

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 6 серпня 2015 року позовні вимоги задоволено частково: поновлено ОСОБА_4 на посаді інженера відділу головного енергетика ТОВ «Сватівська олія»; стягнуто з ТОВ «Сватівська олія» на користь ОСОБА_4 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 17269,44 грн; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 21 квітня 2016 року рішення Сватівського районного суду Луганської області від 6 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року, заявниця порушує питання про скасування судових рішень касаційної і апеляційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України підстави, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 40, 42, 49-2 КЗпП України.

На підтвердження зазначеної підстави заявницею надано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня і 7 жовтня 2015 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 27 лютого 2014 року, ухвали Верховного Суду України від 27 січня і 9 червня 2010 року, 1 червня 2011 року, рішення Верховного Суду України від 6 липня 2011 року та Постанову Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року, в яких, на її думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновком суду апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що судом було встановлено факт дотримання відповідачем норм трудового законодавства під час звільнення позивачки, у тому числі щодо наявності змін в організації виробництва підприємства, попередження про наступне вивільнення заявниці у передбачені законодавством строки, надання згоди профспілковим комітетом на звільнення, відмови позивачки від переведення на іншу запропоновану роботу, та неможливості залишити її на рівноцінній посаді переважно над іншими, оскільки її посада була скорочена взагалі, а посада інженера еколога, на яку вона претендувала, не є однорідною із скороченою посадою та не була вакантною на момент її звільнення.

У наданих для порівняння рішеннях судів касаційних інстанцій, наданих заявницею як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції положень статей 40, 42, 49-2 КЗпП України:

- рішенні Верховного Суду України від 6 липня 2011 року суд касаційної інстанції залишив в силі рішення судів попередніх інстанцій в частині поновлення працівника на роботі на займаній ним посаді з тих підстав, що звільнення працівника з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України було проведено всупереч вимогам трудового законодавства;

- ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року, Верховного Суду України від 9 червня і 27 січня 2010 року суди касаційних інстанції дійшли висновку, що оскільки при скороченні чисельності працівників, роботодавець не врахував, що порівняно з іншими працівниками, які обіймають таку ж посаду, позивач мав переважне право на залишення на роботі на тій же посаді, відповідно до положень статті 42 КЗпП України.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року, ухвалі Верховного Суду України від 1 червня 2011 року, ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27 лютого 2014 року суди касаційних інстанцій дійшли висновку про звільнення працівника без дотримання вимог трудового законодавства, оскільки працівникам не були запропоновані вакантні посади на тому ж підприємстві і у тому ж структурному підрозділі;

- постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року висловлена позиція, що роботодавець є таким, що виконав свій обов'язок з працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору і які існували на день звільнення.

Отже зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія», третя особа - Сватівський районний центр зайнятості про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко