Справа № 304/616/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого Бисага Т.Ю.,

суддів Фазикош Г.В.,Куцин М.М.,

секретарі Шукаль О.Я.,

за участі сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Перечинського районного суду від 29 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном шляхом виділу частки у натурі,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що рішенням Перечинського районного суду від 31 березня 2016 року визначено ідеальні частки її та ОСОБА_2 у рухомому майні, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н НОМЕР_1; автомобіль марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2; автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3; причіп, д/н 22 60 НМ у розмірі по 1/2 частині кожному. Оскільки автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-2» придбаний 10 січня 1994 року, причіп, д/н 22 60 НМ 08 червня 1995 року, а автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-3» - 12 вересня 2002 року, то відносини з приводу таких регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю, а з приводу автобуса марки «Ікарус» 250-59, придбаного 19 жовтня 2004 року нормами Сімейного кодексу України. Відповідач від поділу майна, зокрема, автомобілю «Фольксваген» моделі «Гольф-2» та автобуса марки «Ікарус», ухиляється, а саме стверджує, що відчужив їх. Оскільки ОСОБА_2 володіє та користується всіма транспортними засобами, а її, як співвласника таких, незаконно від володіння, користування та розпорядження ними відсторонив, правовстановлюючі документи та транспортні засобі знаходяться у нього, тому на підставі ст. 22, ст. 28 ч. 1, ст. 29 ч. 1 КЗпШС України, ст. ст. 60, 63, 70 СК України, ст. ст. 367, 368 ЦК України просить усунути їй перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном шляхом виділу частки у натурі та припинення права власності на 1/2 частину за ОСОБА_2 на автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н НОМЕР_1 та причіп, д/н 22 60 НМ, а автомобіль марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2 та автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3 залишити у його власності.

Рішенням Перечинського районного суду від 29 липня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись та вважаючи незаконним рішення першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення Перечинського районного суду від 29 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Апеляційну скаргу мотивує тим, що відсутні докази відчуження автомобілів, відповідач транспортні засоби приховує, та інше.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів проходить до наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції, - рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2016 року по цивільній справі № 304/1344/13-ц, яке набрало законної сили 11 травня 2016 року, змінений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визначено ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рухомому майні, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме автомобілі марки «Фольксваген», моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н НОМЕР_1; автомобілі марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2; автобусі марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3; причепі, д/н 22 60 НМ, у розмірі по 1/2 частині кожному, а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також вищевказаним рішенням встановлено, що автомобіль марки «Фольксваген Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2, та автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3, фактично відчужені та відсутні у реальному володінні сторін.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З вимогою про отримання компенсації частки в майні позивач не зверталася.

Згідно з правилами ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Грошові кошти на депозитний рахунок суду позивач не вносила.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в ухвалі від 17 лютого 2010 року, вказані норми ЦК України (статті 364 та 365 ЦК України) є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову, оскільки перша з них передбачає право власника, який виділяється, на частку зі спільного майна, а друга - можливість за позовом інших співвласників припинити право особи на частку у спільному майні.

Суд першої інстанції вірно констатував, що не можуть бути виділені речі, яких реально не існує. Крім того ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивач не довела існування автомобіля марки «Фольксваген Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2 та автобуса марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Перечинського районного суду від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: