10.10.2016 Єдиний унікальний номер 205/6444/15-ц
Справа №2/205/62/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Шавули В.С.

за участю секретаря Бунакової С.О.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючкова Тамара Віталіївна про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 28 серпня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючкова Тамара Віталіївна про визнання заповіту недійсним (а.с. 2).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_5, яка за життя склала заповіт, яким усе своє майно, до складу якого входить квартира АДРЕСА_1, заповіла дочці - ОСОБА_2.

Про наявність заповіту позивач дізнався лише у квітні 2015 року від приватного нотаріуса Крючкової Т.В.

В лікарні, у якій померла мати позивача їй було встановлено діагноз «старче недоумство», що дає підставі вважати заповіт недійсним.

Позивач враховуючи вищевикладене та посилаючись на обґрунтування позову просив суд визнати недійсним заповіт НОМЕР_1 від 03.10.2012 року.

В ході судового розгляду справи суд замінив неналежного відповідача приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_4 на належного - ОСОБА_2

У період часу з 25 лютого 2016 року по 19 липня 2016 року провадження по справі зупинялось, у зв'язку із проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи (а.с. 119-120, 140).

В судове засідання позивач не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності (а.с.163).

Відповідачка в особі свого представника за договором адвоката Логойди О.В., в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. Представник надав до суду письмову заяву, в якій проти вимог позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 165).

Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Крючкова Т.В., до суду не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати за своєю відсутністю (а.с.50).

У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, з'ясувавши обставини по справі, заслухавши пояснення сторін, дослідивши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого Знаменівським сільРАЦС Новомосковського району 30.09.1958 року, позивач ОСОБА_1, народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_5, про що зроблено відповідний актовий запис № 92 (а.с. 4).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, про що зроблено відповідний актовий запис за № НОМЕР_3 (а.с. 5).

На підставі права власності ОСОБА_5 була власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с. 60,76).

Відповідно до довідки КЖЕП №34 від 16.10.2014 року, ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, 24.04.1969 року по момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 59).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на вищевказану квартиру.

Із матеріалів спадкової справи, що були витребувані судом у приватного нотаріуса Крючкової Т.В. (а.с. 50-98) вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є її дочка - ОСОБА_2 та син - ОСОБА_1 , які у встановлений строк звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право заповіла своїй дочці - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 63).

Відповідно до ст.ст. 1216,1217,1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно висновку Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» №12 від 09.06.2016 року, про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи встановлено, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту 03 жовтня 2012 року, будь-яким психічним захворюванням не страждала. По своєму психічному стану в той період часу вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 137-139).

Згідно ст.ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Як зазначено в заповіті, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. та зареєстровано в реєстрі за НОМЕР_1, заповіт записано зі слів ОСОБА_5 у присутності нотаріуса, прочитано в голос заповідачем та власноручно підписано у присутності нотаріуса. Особу заповідача було встановлено, дієздатність перевірено.

Відповідно до п.1 глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Згідно глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Як передбачено ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

За п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий право чин. Особа, має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Отже, враховуючи висновок судового експерта щодо того, що ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, не страждала на жодне психічне захворювання, твердження позивача про те, що вона на момент складання заповіту страждала на старче недоумство, у зв'язку із чим, при складанні заповіту не розуміла своїх дій та їх наслідків, є безпідставними та необґрунтованими.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий, його позовні вимоги залишено без задоволення, тому судовий збір на його користь поверненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, ст.ст. 1216-1218,1222-1223,1233-1236,1247-1248,1257 ЦК України, ст. ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 197, 209, 212-215, 218,222 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючкова Тамара Віталіївна про визнання заповіту недійсним, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В. С. Шавула