Справа № 377/10/16-ц Головуючий у І інстанції Орел А. С.
Провадження № 22-ц/780/2823/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 17.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

17 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С.В.

суддів: Журби С.О.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Тимошевської С.І.

розглянувши справу за позовом Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Кредобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ПАТ «Кредобанк» в особі представника ОСОБА_5 на заочне рішення Славутицького міського суду Київської області від 15 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом.

Обґрунтовував позов тим, що 11квітня 2013 року уклав з ОСОБА_3 кредитний договір № 19-13, згідно якого банк зобовязався видати кредит у сумі 204808,00 грн. строком до 10 квітня 2018 року, а ОСОБА_3 зобовязався повернути кредит у повному обсязі та в терміни, передбачені цим Договором.

Банк, за його твердженням свої зобовязання виконав повністю та видав кредит на суму 204808,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 10437873 від 12 квітня 2013 року.

Однак вказаний відповідач, за твердженням позивача, не виконує зобовязання за кредитним договором і станом на 16 листопада 2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 147678,05 грн., з яких: 135555,52 грн. неповернута сума кредиту; 10350,48 грн. прострочені відсотки; 1772,05 грн. сума пені.

Стверджував, що згідно п. 4.10. кредитного договору мав право вимагати дострокового повернення кредиту, процентів та комісій та інших належних до сплати платежів.

Крім того вказував, що для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором Банк уклав з ОСОБА_4 договір поруки № 14-13 від 11квітня 2013 року, відповідно до умов якого вона зобовязалася відповідати перед кредитором у повному обсязі за виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань за кредитним договором (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, пені та штрафів).

Вказує на те, що відповідно до п. 2.3. Договору поруки поручитель зобовязана сплатити кредитору заборгованість протягом семи днів з моменту невиконання боржником зобовязань за кредитним договором. Згідно п. 2.5. договору поруки поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Тому, просив стягнути наведену заборгованість солідарно з відповідачів.

Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 15 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 19-13 від 11 квітня 2013 року: з ОСОБА_3 на суму 84 гривні 41 копійка; з ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_4 на суму 23694 гривні 78 копійок. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Позивач з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду змінити та прийняти нове рішення про задоволення позову. Вважає, що вказане рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Сторони в судове засідання не зявився, про дату та час розгляду справи сповіщені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, що брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку міський суд виходив з того, що у ОСОБА_3 не виникло обовязку достроково, тобто до закінчення передбаченого кредитним договором строку, повернути всю суму кредиту та нарахованих процентів, оскільки надіслана банком повідомлення-вимога ним не була отримана.

Крім того, вирішуючи питання щодо солідарного з позичальником обовязку поручителя перед банком, суд виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом 31 грудня 2015 року, а нарахована пеня на суму 84,41 грн на залишок простроченої заборгованості на суму 4715,51 грн за період з 02.04.2013 по 19.04.2015 виходить за межі шестимісячного строку дії поруки, тому порука ОСОБА_4 в цій частині припинена.

Однак погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції не можна за такого.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи таке.

11 квітня 2013 року між ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 19-13, за яким банк надав останньому на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в сумі 204808 грн на строк до 10 квітня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,9 % річних.

Згідно з п 2.9 кредитного договору, банк вправі відмовити у виплаті позичальнику кредиту або його частини у випадку: несвоєчасної сплати процентів та або повернення кредиту(частини кредиту); наявності обставин, які свідчать про те, що наданий позичальникові кредит не буде повернуто у строки визначені цим договором; порушення істотних умов договору; передбаченому п. 3.9. цього договору.

Пунктом 4.10. кредитного договору встановлено, що банк у випадках, передбачених п. 2.9. цього договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника.

Позичальник в свою чергу, на підставі п. 4.11. договору, зобовязаний протягом 30 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим Договором.

Відповідно до п. 5.1. кредитного договору, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.2. цього договору, але не менше десяти гривень за кожний день прострочення.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачами в той же день укладено договір поруки № 14-13, згідно з яким ОСОБА_4, як поручитель, зобовязалася солідарно відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 усіх його зобовязань за зазначеним кредитним договором.

Згідно з п.п. 2.3. 2.5. договору поруки, поручитель зобовязаний сплатити кредитору заборгованість протягом 7 календарних днів з моменту невиконання боржником зобовязань за Кредитним договором. Поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

12 квітня 2013 року згідно меморіального ордеру № 10437873 ПАТ «Кредобанк» перерахував 204808,00 грн. в рахунок оплати ОСОБА_3 за автомобіль RENAULT TRAFIK згідно рахунку-фактури № 535 від 25 лютого 2013 року.

За розрахунками банку станом на 16 листопада 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором 19-13 від 11 квітня 2013 року становить 147678,05 грн, з яких: 135555,52 грн неповернута сума кредиту; 10350,48 грн прострочені відсотки; 1772,05 грн сума пені.

Крім того, з розрахунку суми пені з простроченої заборгованості ОСОБА_3 за період з 17 листопада 2014 року по 16 листопада 2015 року вбачається, що загальна суму пені, нарахована на залишок простроченої заборгованості за подвійною ставкою з кредиту, діючої на період розрахунку пені, складає 1772,05 грн, в тому числі за період з 02 квітня 2015 року по 19 квітня 2015 року нарахована пеня на суму 84,41 грн на залишок простроченої заборгованості на суму 4715,51 грн.

27 жовтня 2015 року ТДВ «Інтер-Ріск Україна» надіслало на адресу ОСОБА_3 повідомлення-вимогу про наявність заборгованості за кредитним договором на суму 143234,83 грн та необхідність її дострокового погашення протягом 30 календарних днів з дати отримання цього повідомлення.

Оскільки, міським судом наведене було залишене поза увагою, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду через невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм матеріального та процесуального права, на підставі п. п. 3 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості за кредитом.

Разом з тим, в задоволенні позову до ОСОБА_4, на думку колегії суддів, належить відмовити за такого.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Згідно ч.1 ст. 553 цього Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 цього Кодексу у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За правилом ч. 2 цієї статті поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 10 квітня 2018 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Аналіз положень статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій цієї статті) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку (стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

ОСОБА_4 таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14, що міським судом залишено поза увагою.

За наведеного, колегія суддів вважає, що у звязку з несплатою ОСОБА_3 в останній робочий день березня 2015 року чергової частини (щомісячного платежу) кредиту та виникненням у нього перед банком з 1 квітня 2015 року простроченої заборгованості на суму 4715,51 грн, нарахуванням банком пені на цю заборгованість в розмірі 84,41 грн, яка ОСОБА_3 так сплачена і не була, кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктами 2.9. і 4.10. кредитного договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 26 жовтня 2015 року боржнику вимогу про дострокове повернення кредиту та повязаних із ним платежів у строк до 30 календарних днів з дати отримання вимоги.

Оскільки ж з 1 травня 2015 року (часу коли у банка виникло право, згідно п. 2.2 договору поруки, предявити вимогу до поручителя ОСОБА_4 щодо виконання зобовязань за кредитним договором) банк протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя, порука, на думку колегії суддів, є припиненою.

Згідно з ч. ч.1 і 3 ст 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Через те, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, чим істотно порушено права ОСОБА_4, колегія суддів знайшла за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги банку.

Таким чином, оцінивши наведені докази по справі щодо їх належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність заборгованості ОСОБА_3 перед банком за кредитним договором, тому позов ПАТ «Кредобанк» слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитом у розмір147678,05 грн, з яких: 135555,52 грн неповернута сума кредиту; 10350,48 грн прострочені відсотки; 1772,05 грн сума пені. В задоволені решти позовних вимог слід відмовити.

Позицію апелянта що ОСОБА_4 має відповідати перед позивачем, поряд з ОСОБА_3, як солідарний боржник суперечить встановленим колегією суддів обставинам, наведеним нормам Цивільного кодексу України та правовій позиції Верховного суду України.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених висновків колегії суддів теж не спростовують.

Стаття 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредобанк» підлягають стягненню сплачені позивачем та належним чином підтверджені судові витрати у вигляді ставки судового збору в розмірі 4651,86.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Славутицького міського суду Київської області від 15 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справінове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором №19-13 від 11.04.2013 у розмірі 147 678,05 грн, яка складається з неповернутої суми кредиту в розмірі 135 555,52 грн, прострочених відсотків в сумі 10 350,48 грн, та пені в сумі 1772,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» судовий збір у розмірі 4651,86 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: С.О. Журба

ОСОБА_2