У х в а л а

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року у справі за позовом Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування в особі управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до Держави Ізраїль, зобов'язання передати дітей батькові,

в с т а н о в и л а :

Київський районний суд м. Харкова рішенням від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року, в задоволенні позовних вимог Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 1 червня 2016 року касаційні скарги Головного територіального управління юстиції у Харківській області та ОСОБА_4 відхилила, рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року залишила без змін.

22 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 150, 155 Сімейного кодексу України, статей 2, 3, 12, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Конвенція).

На обґрунтування підстави перегляду зазначених судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року, 19 червня і 20 листопада 2013 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 1 червня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог, оскільки малолітні діти перебувають на території України на законних підставах, проживають у належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд, звикли та адаптувалися у цьому середовищі, а тому їх повернення до Держави Ізраїль, де вони проживали лише чотири місяці, є недоцільним.

Крім того, обоє батьків і самі діти є громадянами України.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- у рішенні від 19 грудня 2012 року касаційний суд, задовольнивши частково позовні вимоги, дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення дитини до Республіки Кіпр, оскільки дитина з народження постійно там проживала і була вивезена відповідачкою до України без усної або письмової згоди позивача;

- в ухвалі від 19 червня 2013 року касаційний суд, залишивши без змін судове рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що дитина від народження проживала з батьками в Румунії, відповідачка незаконно утримує дитину в Україні без погодження з батьком, а тому відсутні обставини, які б давали підстави, передбачені Конвенцією, для відмови у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання;

- в ухвалі від 20 листопада 2013 року касаційний суд, залишивши без змін судове рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що відповідачка незаконно утримує дитину на території України без згоди позивача, а тому наявні правові підстави для забезпечення негайного повернення дитини до США, де вона проживала з батьками від народження.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування в особі управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до Держави Ізраїль, зобов'язання передати дітей батькові за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук
Н.П. Лященко
Я.М. Романюк