Справа №489/5749/15-ц 24.10.2016 24.10.2016 24.10.2016
Справа № 498/5749/15-ц Головуючий у 1 інстанції Тихонова Н.С.
Провадження №22-ц/784/2142/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

24 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Прокопчук Л.М. та Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 серпня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_5 і ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, додаткової угоди до нього та іпотечного договору і зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору поруки припиненим, -

в с т а н о в и л а :

25 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі ПАТ КБ «Надра») предявило до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

08 лютого 2007 року ПАТ КБ «Надра» в простій письмовій формі на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового використання уклало з ОСОБА_5 кредитний договір № 08/02/2007/840-К060.

За ним ПАТ КБ «Надра» бралося надати у тимчасове користування ОСОБА_5 споживчий кредит у сумі 40 000 доларів США під її зворотне зобовязання використати позичені гроші на придбання у власність квартири АДРЕСА_1 і повернути їх не пізніше 07 лютого 2031 року, сплачуючи до того відсотки за користування ними у розмірі 11,2 % на рік на суму залишку заборгованості за тілом кредиту.

Того ж дня, на забезпечення виконання названого вище кредитного договору між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобовязань за названим вище кредитним договором і брався нести з нею солідарну відповідальність у разі невиконання нею умов договору.

Крім того, 08 лютого 2007 року, знову ж таки, на забезпечення виконання кредитного договору ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 уклали договір іпотеки, за яким остання передала банку в іпотеку придбану за взяті в кредит гроші квартиру.

31 жовтня 2013 року ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 уклали додаткову до кредитного договору угоду за № 1, якою лише підтвердили, що відсоткова ставка за користування кредитом, не дивлячись на звільнення останньої з роботи, у позивача залишилася тою ж.

Взяті на себе обовязки ПАТ КБ «Надра» виконало у повному обсязі, надавши ОСОБА_5 грошові кошти, і чекало від неї відповідної добросовісної договірної поведінки, проте та, отримавши і використавши гроші за призначенням, свою частину обовязків до кінця належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 13 серпня 2015 року у неї виникла заборгованість перед ПАТ КБ «Надра» у розмірі 34 086,19 доларів США, з яких:

●31 554,23 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

●2 202,69 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●329,27 доларів США пеня.

Посилаючись на небажання відповідачів сплачувати цей борг добровільно, позивач просив стягнути його з них у солідарному порядку за судовим рішенням.

25 листопада 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним зазначений кредитний договір № 08/02/2007/840-К060 від 08 лютого 2007 року, додаткову угоду № 1 до нього, а також договір іпотеки від 08 лютого 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 855.

В обґрунтування позову вона посилалася на те, що кредитний договір містить несправедливі, як на її думку, умови щодо валюти, в якій його укладено. Оскільки валютою договору є долар, то через значні коливання його курсу по відношенню до гривні, той значно виріс у ціні. У звязку з цим відбулося суттєве збільшення розміру мінімальних щомісячних платежів за кредитом у гривневому еквіваленті, що, у свою чергу, потягло за собою непомірне збільшення навантаження на її доходи, зявилася заборгованість за кредитом, яка, через неправомірні дії ПАТ КБ «Надра», який перестав приймати гривневі платежі, стала збільшуватися. Вважаючи, що грошові зобовязання в Україні мають бути виражені лише в національній валюті і банк не мав права видавати їй кредит в доларах США, просила визнати кредитний договір недійсним, з підстав невідповідності його вимогам закону. Одночасно зазначила, що оскільки кредитний договір є недійсним, то як наслідок недійсними є і правочини, що змінюють його, а також укладені на його забезпечення - додаткова угода до кредитного договору та договір іпотеки.

23 лютого 2016 року зустрічний позов предявив і ОСОБА_3 В ньому він просив визнати договір поруки припиненим, оскільки ПАТ КБ «Надра» без його відома уклав з позичальником додаткову угоду, відповідно до якої збільшився обсяг його відповідальності як поручителя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 серпня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задоволено у повному обсязі.

В задоволені зустрічних позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

30 серпня 2016 року ОСОБА_5 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ КБ «Надра» у первісному позові та задовольнити обидва зустрічні позови.

02 вересня 2016 року ОСОБА_3 теж подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати назване рішення районного суду в частині стягнення з нього солідарно з ОСОБА_5 заборговану за кредитним договором грошову суму та задовольнити його зустрічний позов про припинення поруки.

В обґрунтування скарг обидва посилались на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, істотні порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційні скарги слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки той суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмовляючи у зустрічних позовах, суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебувають у договірних правовідносинах підставою виникнення яких є дійсні договори кредиту, поруки та іпотеки. Належних та допустимих доказів тому, що хоча б один з них є недійсний або припинений - немає, а тому сторони повинні виконувати взяті за ними на себе обовязки. Оскільки відповідачі не бажають цього робити, то з них, як солідарних боржників, на користь ПАТ КБ «Надра» за судовим рішенням слід стягнути залишок тіла кредиту, нараховані але не сплачені проценти та пеню.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційних скарг, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо них та результату вирішення справи обґрунтованими і законними.

За Конституцією України, статтею 27 ЦПК України та пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

В порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Виходячи з наведених вище норм, кожна із сторін звернулася за захистом своїх прав і суд, перевіривши їх доводи та надавши їм правової оцінки, дійшов правильних висновків, зокрема про таке.

Справа, яка вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний на засадах змагальності сторін забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Проаналізувавши надані сторонами докази, встановивши за ними фактичні обставини та правовідносини, які вони тягнуть, співставивши їх з нормами чинного цивільного законодавства, яким врегульовано кредитні відносини, колегія вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» є обґрунтованими та законними, в той час, як вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не доведені.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; якщо вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (умови, які визнані істотними законом або необхідні для даного виду договорів), і з того часу він набуває обовязкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушення зобовязання тягне за собою певні правові наслідки.

Під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання. Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виписане у повній мірі стосується кредитних договорів та укладених на забезпечення їх виконання договорів поруки.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення.

З системно-логічно аналізу виписаного, колегія вважає, що укладені між сторонами кредитний договір, зміни до нього, іпотечний договір та договір поруки є дійсним, оскільки протилежного сторона відповідачів не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є їх обовязком, а тому - вони є обовязковим до виконання їх учасниками. Відповідачі цей обовязок проігнорували, фактично в односторонньому порядку відмовилися від названих правочинів, що є неприпустимим і таким, що тягне за собою встановлені законом негативні наслідки, які й повинні нести, а саме, сплатити ПАТ КБ «Надра» заборговану та неповернуту достроково частини тіла кредиту, а також прострочені проценти за користування ним та нараховану пеню.

Оскільки ті цього добровільно не роблять, то з ОСОБА_5 солідарно з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» слід стягнути заборгованість за кредитом у розмірі 34 086,19 доларів США, з яких:

●31 554,23 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

●2 202,69 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●329,27 доларів США пеня, а також судові витрати.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги у цій частині немає.

Що ж до зустрічного позову ОСОБА_5, то районний суд обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Так, за її твердженнями, викладеними у зустрічному позові, кредитодавець, бажаючи схилити позичальника до взяття кредиту, допустився недобросовісності, а саме, не розяснив фінансові ризики укладення договору кредиту у іноземній валюті, і, більше того, за договором, начебто, видав кредит в іноземній валюті, хоча за відсутності індивідуальної ліцензії не мав на це права, а фактично гроші передав у гривневому еквіваленті.

Відповідно до статі 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли:

-зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

-особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі;

-недотримано встановленої законом форми правочину;

-правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

При цьому, вирішуючи спори названої категорії, суди повинні дотримуватися норм, виписаних у статтях 59, 60, 213 ЦПК України, постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» про законність та обґрунтованість рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи, оспорюванні ОСОБА_5 кредитний договір, договори поруки та іпотеки укладено сторонами у відповідності з чинним законодавством, їх зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; ними дотримано встановлену законом форму правочину і він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Іншого вона допустимими та належними засобами доказування не довела, хоча за процесуальним законом то було її обовязком.

За такого названі вимоги не могли бути задоволені.

Що ж до доводів апеляційної скарги, то вони не спростовують зазначеного вище і, як на думку колегії, є спробою у будь що затягнути повернення кредиту.

Так, названі ОСОБА_5 підстави для визнання договору кредиту недійсним, навіть за їх доведеності, взагалі не тягнуть такого наслідку, як визнання договору недійсним, інша ж частина, як сказано вище, - є недоведеною.

Зокрема, не можуть бути підставою для задоволення позову і посилання названої особи на порушення вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов договору.

За змістом статей 1046 та 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відповідно до частини 1 статті 10561 ЦК України від кредитного ризику залежить і розмір процентної ставки.

Укладаючи кредитний договір на таких умовах (покладення кредитного ризику на позичальника), ОСОБА_5, яка була ще й відповідальною посадовою особою ПАТ КБ «Надра», мала можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до іноземної валюти, виходячи з ситуації в країні і враховуючи динаміку зміни курсів гривні та її девальвації. Обравши кредит в іноземній валюті з меншою процентною ставкою, ніж в гривні, відповідач за первісним позовом на той час вважала ці умови для себе більш вигідними та справедливими, про що свідчить зміст пунктів 1.1. та 3.1. кредитного договору.

Стосовно доводів ОСОБА_5 щодо протиправності кредитного укладення договору в іноземній валюті, що, як на її думку, є беззастережною підставою для визнання договору недійсним, то вони не можуть слугувати бажаному ОСОБА_5 результату з наступних підстав.

Як вбачається із кредитного договору (т.1 а.с.- 12-13), договору поруки (а.с. 14-15); банківської ліцензії № 21 від 26 жовтня 1993 року (т.1 а.с. 76), дозволу Національного банку України № 21-2 від 23 серпня 2002 року з додатком до нього (т.1 а.с. 77) ВАТ КБ «Надра», на час укладення оспорюваного кредитного договору та договору поруки мав банківську ліцензію на здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл Національного банку України на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2, ч. 4 ст. 47 названого закону. Крім цього, в додатку до дозволу Національного Банку України № 62-1 прямо передбачено, що банк має право здійснювати фінансові операції з залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

За такого, і у відповідності до ст. 19 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 8.12 постанови Правління Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України та про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», ч. 3 ст. 533 ЦК України сторони мали законне право на укладення кредитного зобовязання в іноземній валюті і вони таке право використали, уклавши оспорювані договори, а тому визнати їх недійсними за зазначеною позивачем за зустрічним позовом підставою - не можна.

Оскільки такого ж, з таких же мотивів дійшов й районий суд, то і в цій частині підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про відсутність у банка індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором, що, як на його думку, є ще однією беззастережною підставою для задоволення позову, то воно не може слугувати скасуванню судового рішення, оскільки необґрунтоване. Використання Банком індивідуальної ліцензії фактично є звуження обсягу його повноважень і передбачено лише в конкретних випадках, а саме, у разі перевищення термінів і сум надання або одержання кредиту, що не є випадком при укладанні спірного кредитного договору.

Таким чином, ОСОБА_5 уклала кредитний договір на зазначених умовах свідомо, за свого вільного волевиявленням, протягом певного часу виконувала його, а невигідність цих умов у подальшому не може буди достатньою підставою для визнання його недійсним за спливом досить тривалого періоду часу.

У звязку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для визнання недійсним кредитного договору з підстав, названих відповідачем.

Оскільки вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсними додаткової угоди № 1 до кредитного договору, а також договору іпотеки від 08 лютого 2007 року, укладеного на забезпечення його виконання, є похідними від вимоги щодо визнання недійсним договору кредиту, то вони наслідують його процесуальну долю, а тому теж не можуть бути визнанні недійсними.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про відсутність у позивача підстав для дострокового стягнення грошових коштів за кредитом, оскільки оплата за кредитом проводилася справно, то воно не може братися до уваги, оскільки суперечить як умовам договору, а саме, пунктам 3.3.3 та 4.2.4., так і витягу про рух коштів, згідно яких, допустивши у лютому 2015 року прострочку, позичальник так і не спромоглася її покрити і це при тому, що ПАТ КБ «Надра» діяло відносно неї лояльно. Крім того, слід враховувати, що з 06 лютого 2015 року в ПАТ КБ «Надра» була введена Тимчасова адміністрація, що взагалі спонукало позичальників до дострокового повернення кредитів.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_3, то він теж не підлягав задоволенню, додаткова до кредитного договору угода № 1 не містила таких змін, відповідно до яких збільшився обсяг його відповідальності як поручителя.

Вказівка на пункт 7.3. додаткової угоди (т. 1 а.с. -60 зв.) у зустрічній позовній заяві та в його апеляційній скарзі , якою нібито змінено строк дії кредитного договору, не є доказом такого, оскільки названий пункт повністю дублює пункт 8.5 кредитного договору і знаходиться в такому ж розділі правочину (т. 1 а.с. -13 зв.).

В додатковій угоді сторони не змінювали строк дії договору і він залишався таким же як і було узгоджено. Метою її укладення було зафіксувати незмінність процентної ставки, встановленої для ОСОБА_5 як працівника банку після її звільнення, що і було зафіксовано.

Не може бути сприйнято як юридично обґрунтоване і твердження ОСОБА_3 про припинення додатковою угодою самого договору, до якого її укладено, оскільки це є юридичним нонсенсом.

Інших посилань поручителя на обставини, які збільшували обсяг його відповідальності ним не названо, не встановлені вони і судовою колегією , а тому і в цій частині рішення суду 1 інстанції є обґрунтованим, а апеляційна скарга бездоказова.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Прокопчук Л.М.

ОСОБА_6