ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на обов'язкову частку у спадщині та визнання права власності за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення від права на обов'язкову частку у спадщині та визнання права власності за заповітом, мотивуючи вимоги тим, що 16 червня 2015 року помер її батько ОСОБА_3, який за життя склав заповіт, згідно якого заповідав позивачці все належне йому майно, яке складається з частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та легкового автомобілю марки ВАЗ 2103. Після смерті батька позивач подала відповідну заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом, проте їй було відмовлено та роз'яснено, що за даними пред'явленої спадкоємицею будинкової книги, разом із спадкоємцем на день смерті спадкодавця та по даний час зареєстрована дружина спадкодавця ОСОБА_2, яка є такою, що прийняла спадщину, так як заяву про відмову від спадщини протягом встановленого законом строку не подала. Крім того, вона має право претендувати на видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки спадкове майно придбане в зареєстроване шлюбі, тому для вирішення питання про видачу свідоцтва про право на спадщину рекомендовано звернутися до суду. Виходячи з викладеного, позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно згідно заповіту, а саме на 1/3 квартири, земельну ділянку та автомобіль.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала, зазначила, що не заперечує проти набуття позивачкою права власності на спадкове майно, оскільки її покійний чоловік заповідав його саме їй.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 серії НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с. 9).

Як вбачається з заповіту, складеного 03.02.2004 року, ОСОБА_3 заповідав ОСОБА_1 все належне йому майно (а.с. 12).

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи № 368/2015, спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 відкрита за заявою ОСОБА_1 (а.с. 28).

Таким чином, у відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України ОСОБА_1 прийняли спадщину після смерті батька, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Як зазначає позивач в позовній заяві та підтверджено відповідною довідкою, в квартирі АДРЕСА_1, проживає її мати та вона, а також до дня смерті проживав її батько ОСОБА_3

Так, відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, від ОСОБА_2 до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини не надходило.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, спадкове майно, яке складається з частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та легкового автомобілю марки ВАЗ 2103, є спільним майном подружжя, оскільки набуте під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 ЦК України.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту його порушення або оспорення.

При цьому позивач самостійно визначає в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, і обґрунтовує позовні вимоги, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються ці вимоги, зокрема, щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах, і залежно від установлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

При зверненні до суду позивач наполягала захистити її право власності на частку у спадковому майні шляхом усунення відповідача ОСОБА_2 від права на обов'язкову частку у спадщині, при цьому не посилаючись на певні норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Таким чином, суд при вирішені даного спору виходить з того, що підстави та предмет позову визначає позивач, який наділений також правом після пред'явлення позову змінити підстави або предмет позову (ст.ст.3,4,11,31, 119 ЦПК України), а суд з власної ініціативи не може змінювати підстави або предмет позову та виходити за межі заявлених позовних вимог.

Статтею 1224 ЦК визначено вичерпний перелік підстав, коли спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Так, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Позивачем будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджені факти наявності обставин, які в силу положень ст. 1224 ЦК можуть бути підставою для усунення відповідача від права на обов'язкову частку у спадщині.

Крім того, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Заявленим на підставі ст. 392 ЦК України позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, що посвідчує його право власності. Потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Метою використання вказаного позову є усунення невизначеності відносин власності щодо індивідуально-визначеного майна, власником якого є позивач або отримання документа, що засвідчує його право власності та був раніше втрачений ним. Таким чином позов про визнання права власності є речове-правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно.

Позивачем у позові про визнання права власності за ст.392 ЦК України є власник індивідуально-визначеного майна, право якого оспорюється або не визнається іншою особою, з якою власник майна не перебуває у зобов'язальних відносинах. Відповідачем у позові про визнання права власності за ст.392 ЦК є особа, яка оспорює право власності на майно, або особа, яка хоч і не оспорює права власності на майно, але і не визнає його.

Підставою позову, заявленого за ст.392 ЦК України, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно та ст.16 ЦК України, яка визначає визнання права як способу захисту цивільних прав та інтересів.

Умовою задоволення позову про визнання права власності на майна за ст.392 ЦК України є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на майно. ЦК України, визначивши, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд, в той же час не визначає конкретних доказів, якими останній повинен підтверджувати своє суб'єктивне право.

Такими доказами відповідно з нормами процесуального законодавство України є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача.

Під час розгляду справи позивачем не було надано суду належні та допустимі докази на підтвердження наявності у неї права на частку у спадковому майні, яке є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачка не надала суду належних і допустимих доказів а підтвердження заявлених вимог, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на обов'язкову частку у спадщині та визнання права власності за заповітом - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 25 жовтня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова