УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Ситнік О.С.,Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Раїса Іванівна, про розірвання договору довічного утримання, застосування правових наслідків розірвання договору довічного утримання, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_6 - ОСОБА_9, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Р.І., у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: розірвати договір довічного утримання, укладений між позивачем та відповідачем 19 листопада 2013 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на нерухоме майно у вигляді 7/100 частини будинку по АДРЕСА_1; повернути ОСОБА_6 та визнати за ним право власності на передану на користь відповідача у справі за оспорюваним договором довічного утримання вказану вище частину житлового будинку; зняти заборону на відчуження частини будинку та стягнути з позивача на користь відповідача сплачений судовий збір.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що з боку ОСОБА_7 не виконуються договірні зобов'язання перед ним по сплаті комунальних послуг за квартиру, надання матеріальної, медикаментозної тощо допомоги, які випливають з оспорюваного договору довічного утримання від 19 листопада 2013 року, що за правилами ст. ст. 744, 755 ЦК України є підставою для розірвання договору та застосування наслідків розірвання такого договору.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд задовольнити позов.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_7 зобов'язалася довічно утримувати ОСОБА_6, а саме: забезпечувати харчування, одяг, медичну та іншу необхідну допомогу, в загальному грошовому еквіваленті 800 грн на місяць; забезпечувати щомісячну сплату комунальних послуг за частину будинку; одноразово надати ОСОБА_6 грошове утримання у розмірі 80 тис. грн, яке останній отримав до підписання договору (а. с. 5).

У свою чергу ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_7 належні йому на праві власності 7/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та залишив за собою право на довічне проживання у вказаній частині будинку (а. с. 5).

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено того, що ОСОБА_7 ухиляється від виконання договірних зобов'язань перед позивачем за вказаним вище договором довічного утримання. Фактично суди відмовили в позові за його недоведеністю (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), пославшись на встановлений факт виконання відповідачем умов договору по передачі позивачеві одноразового грошового утримання у розмірі 80 тис. грн (вбачається зі змісту самого договору), сплаті послуг за електропостачання в період дії зазначеного договору (квитанції - а. с. 82-89). При цьому, судами встановлено, що позивачеві інші комунальні послуги по газо-та водопостачанню не надаються через виникнення заборгованості до виникнення між сторонами у справі договірних зобов'язань (відсутня вина відповідача). Суди віднеслися критично до відсутності платіжних документів на підтвердження виконання відповідачем договірних зобов'язань по наданню позивачеві матеріальної та іншої допомоги на суму 800 грн щомісячно з посиланням на те, що договором не передбачено для відповідача надавати такі чеки, квитанції, тощо позивачеві на підтвердження виконання умов договору в цій частині.

Такі висновки судів є в достатній мірі обґрунтованими.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини;

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. (ч. 1 ст. 756 ЦК України).

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги представник позивача вказує на те, що обов'язок по доведенню факту виконання договірних зобов'язань має бути покладено на відповідача у справі з посиланням на ч. 2 ст. 614 ЦК України, а не на позивача, як вважали суди при розгляді справи.

Такі посилання є безпідставними, оскільки за правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України обов'язок по доведенню підстав позову, в даному випадку факту невиконання відповідачем зобов'язання за договором покладено на позивача, а норми ч. 2 ст. 614 ЦК України встановлюють окрему підставу (умову) відповідальності/відсутності відповідальності за порушення зобов'язання, як вина. Вбачається, що обов'язок по доведенню відсутності вини у порушені зобов'язання покладається на особу яка зобов'язання порушила.

В даному випадку предметом доказування є не вина тієї чи іншої особи у порушенні зобов'язання, а доведення факту порушення зобов'язання взагалі. Наявність факту порушення зобов'язання є підставою позову, який повинен довести позивач у справі, а відповідач наділений процесуальним правом спростування доводів позивача.

Судами попередніх інстанцій встановлено відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження порушення зобов'язальних відносин між сторонами у справі (недоведеність підстав позову позивачем), що виключає можливість застосування положень п. 1 ч. 1 ст. 755, ч. 1 ст. 756 ЦК України до спірних правовідносин, як підстави розірвання договору довічного утримання та застосування наслідків розірвання такого договору.

Оскільки доводи касаційної скарги про недоведеність відповідачем факту виконання взятих на себе обов'язків згідно договору довічного утримання не заслуговують на увагу у зв'язку з наведеним вище, і наявні у матеріалах справи документи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо недоведеності заявлених позивачем позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав вважати висновки судів попередніх інстанцій щодо предмета та підстав позову помилковими.

Оскаржувані в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна
Судді:М.В. Демяносов А.В. Маляренко О.С. Ситнік О.В. Ступак