Справа № 627/618/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Каліберди В. А.,

при секретарі: Пушкар І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини; третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій прохав визначити місце проживання сина ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1. Свої вимоги мотивував тим, що 06 травня 2010 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб. Стосунки між подружжям поступово погіршувалися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. 15 лютого 2012 року на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу спільна дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 стала проживати з відповідачем ОСОБА_2

Відповідач не виконувала своїх обов'язків по вихованню та піклуванню сином, своєю аморальною поведінкою шкодила розвитку дитини. Окрім цього відповідачка фактично проживає в м. Харків, та періодично залишає дитину на догляд своїм батькам, які не можуть забезпечити дитину усім необхідним для розвитку дитини. Натомість у позивача є квартира з ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. На думку позивача, що саме проживання сина з ним буде відповідати інтересам дитини, оскільки з відповідачкою згоди щодо місця проживання дитини не досягнуто, позивач і звертається з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги про визначення місця проживання дитини з ним та пояснив, що дитина повинна проживати з батьком, оскільки у нього є всі необхідні створені умови для проживання дитини та він працевлаштований, має відповідний дохід, одружений та проживає із дружиною, яка знаходиться у відпустці по догляду за їх спільною дитиною, яка має також сили та бажання доглядати і за його сином ОСОБА_3. Позивач вважає, що в інтересах дитини проживати саме з ним, а не з його матір'ю, оскільки він буде більше приділяти дитині уваги, відводити його до школи, займатися з дитиною та іншим чином піклуватися про нього.

Представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснили, що відповідач не працює, не має доходів, веде аморальний спосіб життя, просили вимоги позивача задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що дитина проживає з нею у будинку, який належить її батькам на підставі свідоцтва про право власності та має свою окрему кімнату,

де згідно акту обстеження за участю депутата Козіївської сільської ради Заєць Л.М. та сусідів кімната обладнана меблями та усім необхідним для занять та ігор дитини. Мати дитини, дідусь та бабуся приділяють належну увагу, дитина охайно одягнена, має багато іграшок, в самому будинку та на подвір'ї охайно, санітарний стан задовільний. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_6. в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що дитина живе на даний час з матір'ю, ходить до дошкільного закладу, відповідач не заперечувала проти зустрічей з батьком, однак вважає, що дитина повинна проживати з матір'ю, скільки проживання дитини з матір'ю буде відповідати саме інтересам дитини. Прохав відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служби у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з'явилася, однак надала суду заяву про слухання справи у відсутність представника та при прийнятті рішення покладалася на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.157 та ч.1 ст.141 Сімейного кодексу батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, зокрема право на її виховання, які вирішується спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право брати участь у спілкуванні із нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися із дитиною, брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 15 лютого 2012 року розірваний. Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є батьками, дитини - ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про народження. Дитина після припинення спільного проживання, шляхом досягнення згоди, стала проживати з відповідачем.

Судом встановлено, що після припинення спільного проживання між батьками дитини склались неприязні, загострені відносини. Причиною їх стали як сімейні відносини між самим подружжям так і обставини, що пов'язані із вихованням дитини, її місцем проживання. Позивач також змушений був звертатися до органів опіки та піклування, де було визначено періодичність його спілкування з дитиною. Батьки дитини проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина і позивач просить визначити місце проживання сина з ним.

Згідно ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, положеннях Сімейного Кодексу України (далі - СК) , роз'ясненнях, що містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

За ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Принцип ст.6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років.

Згідно зі ст. 11 Закону України „Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач вважає, що він спроможний надати дитині належний рівень виховання, постійно піклується про її розвиток, має достатній дохід та належні житлово-побутові умови, та вважає, що дитина повинна проживати з ним. Зазначений факт, також підтвердили свідки в судовому засіданні.

Також, судом достовірно встановлено, що на даний час дитина проживає з матір'ю, дідусем та бабусею по місцю проживання відповідача в АДРЕСА_1 що підтверджується довідкою виданою Козіївською сільською радою за №1993.

Згідно Акту обстеження умов проживання матері відповідача ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1. за участю депутата Козіївської сільської ради Заєць Л.М. та сусідів, кімната дитини обладнана меблями і всім необхідним для занять та ігор дитини. Мати дитини, дідусь та бабуся приділяють належну увагу дитині, дитина охайно одягнена, має багато іграшок. В самому будинку і на подвір'ї охайно та санітарний стан задовільний.

Згідно довідки завідувача ДНЗ с. Козіївки № 01-24/ 65 від 23.06.2016 року зазначається, Артем регулярно відвідує дитсадок, дитина ходить охайна, чиста, доглянута, нарікань з боку медичної сестри та вихователів, стосовно виховання санітарно - гігієнічного та зовнішнього вигляду немає. Артем розумний, веселий, товариський, фізичний та психологічний розвиток дитини на належному рівні, дитина відвідує гурток з навчання англійської мови при ДНЗ, та має певні успіхи.

Артемом повністю за цей час опікувалась мама, бабуся та дідусь (з боку матері), батько за весь час перебування дитини в ДНЗ був лише один раз на святі.

Мати ОСОБА_2 являється членом батьківського комітету ДНЗ, постійно відвідує батьківські збори, є «активною» мамою, приймає активну участь у всіх виховних заходах та конкурсах ДНЗ, до яких долучаються батьки. Дідусь ОСОБА_3 також є першим помічником вихователів по господарській частині, тобто на сьогодні більшу увагу до дитини і турботу про неї виявляє саме мати, ОСОБА_2, вона також працює, має самостійний дохід, про що свідчать довідки ТОВ «Агрофірма Глобівка» від 18.10.2016 року №28 та №29, спиртними напоями не зловживає, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалася, згідно довідок Краснокутської ЦРЛ від 24.06.2016 року, на обліку у наркологічному кабінеті не перебуває, інфекційних, шкіряних захворювань має, на обліку в дерматовенерологічному кабінеті не перебуває, має позитивні характеристики з місця проживання та роботи. Дитина продовжує нормально розвиватись, що підтверджено і свідченнями свідка в судовому засіданні. Все це свідчить про належне виховання з боку матері.

Суд, відмовляючи у позові, виходить виключно з інтересів самої малолітньої дитини, враховуючи особливі потреби дитини пов'язані з її віком та те, що дитині більш необхідна материнська турбота і піклування.

Також, як вбачається з рішення №21 комісії з питань захисту прав дитини від 13 жовтня 2016 року про визначення місця проживання малолітньої дитини, комісією розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання його малолітнього сина ОСОБА_3 та рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини за спільною згодою батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини.

За вказаних обставин, підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, суд не вбачає, та саму можливість вважає передчасною. Це не перешкоджає позивачу ОСОБА_1 при досягненні дитиною відповідного віку, коли вона самостійно, вільно та свідомо зможе висловити та реалізувати своє бажання - залишатися з батьком без ризику для її інтересів, вимагати відповідної зміни порядку спілкування із дитиною та визначення її місця проживання.

При цьому суд, відмовляючи в задоволенні позову, не зазначає місця проживання дитини, оскільки предметом спору є визначення конкретного місця проживання дитини з батьком.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком позивачем не доведені, а тому в задоволенні такого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком слід відмовити.

Доводи позивача та його представника про неспроможність матері опікуватися дитиною є безпідставними з огляду на вищезазначені письмові докази.

Керуючись ст.ст. 3,10,11,60,212-215 ЦПК України, ст.ст.19,161 СК України,ст.29 ЦК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини; третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області -відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Краснокутський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.А.Каліберда