Справа № 747/963/16-ц
Провадження № 2/747/562/16
РІШЕННЯ
іменем України
20.10.2016 року смт. Талалаївка

Талалаївський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Тіщенко Л.В.

за участю секретаря Зірки В.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Сухоловської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Талалаївка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Чернігівобленерго» в особі Талалаївського РЕМ про стягнення середнього заробітку за час проходження строкової військової служби, поновлення на роботі на займаній посаді, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час проходження строкової військової служби, поновлення на роботі на займаній посаді. В обґрунтування позову зазначає, що з 13 червня 2014 року він працював на посаді контролера електрозв`язку Талалаївського РЕМ ПАТ «Чернігівобленерго». 08.05.2015 року у зв`язку із призовом на військову службу позивач був звільнений з роботи відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП. З 11.05.2016 року позивач був призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби. Під час проходження військової служби позивач дізнався, що йому, як військовослужбовцю, що був призваний до військової служби під час особливого періоду, передбачені державні гарантії в частині збереження місця роботи (займаної посади) та виплати середнього заробітку до дня фактичної демобілізації. 22.02.2016 року позивач звернувся до ПАТ «Чернігівобленерго» Талалаївського РЕМ із заявою про виплату йому середнього заробітку за період проходження ним військової служби. 26.05.2016 року позивач отримав листа, яким відповідач відмовив йому у виплаті коштів, вказавши на те, що дані відносини з`ясувати позивач може лише в суді, і в разі отримання рішення суду, виконає його рішення.

Позивач вважає відмову незаконною та такою, що порушує його права, які визначені ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також ст. 119 КЗпП, зокрема на отримання середнього заробітку за час проходження строкової військової служби, поскільки був призваний в особливий період, у зв`язку з чим на нього поширюються положення Закону України «Про військовий обов`язок в військову службу» в редакції від 08.02.2015 року, зокрема ч.2 ст. 39 цього Закону, відповідно до яких за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, установі, організації. Таким чином, відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період з 08.05.2015 року по момент набрання рішенням суду чинності та в подальшому нараховувати та виплачувати щомісячно середній заробіток до дня фактичної демобілізації, та зберегти за позивачем його місце роботи посаду контролера електрозв`язку 3-ї групи.

Тому позивач ОСОБА_2 просить суд поновити йому пропущений строк звернення до суду та стягнути з відповідача ПАТ «Чернігівобленерго» - на його користь середній заробіток за час проходження строкової військової служби за період з 08.05.2016 року по момент набрання рішення суду чинності, зобов`язати відповідача нараховувати та сплачувати позивачу середній заробіток до дня фактичної демобілізації, та поновити на посаді контролера електрозв`язку 3-ї групи.

У судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позов ОСОБА_2 підтримала в повному обсязі і просила задовольнити, поскільки ОСОБА_2 був призваний на військову службу під час особливого періоду, і тому за ним повинно зберігатись його робоче місце та виплачуватись середній заробіток до дня демобілізації. На сьогоднішній день позивач ще не демобілізований, продовжує служити до листопада 2016 року. Відповідачем його було незаконно звільнено з посади у травні 2015 року у зв`язку із призовом на військову службу, неодноразово позивач звертався по цьому питанню до відповідача, просив поновити на займаній до мобілізації посаді, але йому було відмовлено і рекомендовано звернутись до суду.

Представник відповідача за довіреністю Сухоловська Л.В. в судовому засіданні позов ОСОБА_2 не визнала, і просила суд відмовити в його задоволенні, поскільки позивача було звільнено з посади 08 травня 2015 року згідно його заяви на підставі діючого на момент звільнення трудового законодавств а саме а підставі п.3 ст. 36 КЗпП України. Зміни в ст. 119 КЗпП України було внесено пізніше, а саме 14 травня 2015 року, тобто вже після видачі наказу про звільнення. І тому норми щодо збереження місця роботи, посади й середнього заробітку за працівниками, призваними на військову службу, не поширюються на відносини, що виникли між позивачем і відповідачем, які припинились 08 травня 2015 року.

Суд, заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що ОСОБА_2 13.06.2014 року прийнятий на посаду контролером енергонагляду 3-ї гр. Талалаївського РЕМ, 08.05.2016 року звільнений з роботи у зв`язку з призовом на військову службу згідно п.3.ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11). Факт призову позивача на військову службу підтверджується також і копією довідки Срібнянського ОМВК від 22.02.2016 року (а.с.12). Згідно копії довідки військової частини НОМЕР_2 від 26.02.2016 року ОСОБА_2 11.05.2015 року прибув до військової частини для проходження строкової військової служби з Срібнянського ОМВК та зарахований до списку особового складу військової частини НОМЕР_2 (а.с.13). 22.02.2016 року позивач звернувся до ПАТ «Чернігівобленерго» із заявою про зміну формулювання звільнення у відповідності до Закону України від 14.05.2015 року та збереженням за ним на період служби робочого місяця і виплати йому середньомісячної заробітної плати (а.с.14). Листом ПАТ «Чернігівобленерго» від 24.03.2016 року позивача повідомлено про те, що для отримання роз`яснень щодо механізму приведення у відповідність до ч.3 ст. 119 КЗпП трудових відносин з ним на адресу Управління Держпраці в Чернігівській області було направлено листа, після отримання роз`яснень позивача буде повідомлено додатково (а.с.15). Листом від 26.05.2016 року відповідач повідомив позивача, що поновлення трудових відносин є компетенцією судів (а.с.16). Згідно копії довідки про доходи від 31.08.2016 року позивач ОСОБА_2 за період з січня по травень 2015 року отримав загальну суму доходу 13 477 грн. 80 коп. (а.с.17). Рішенням Талалаївського районного суду від 08.07.2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Чернігівобленерго» про зміну формулювання звільнення відмовлено. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 08.07.2016 року дане рішення суду змінено в частині мотивів та підстав відмови в задоволенні позовних вимог (а.с.35-35 зв.).

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями ст.42 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 був звільнений з посади контролера електрозв`язку 3-ї групи 08.05.2015 року, на даний час він перебуває на військовій службі та протягом певного часу намагався в позасудовому порядку вирішити з відповідачем питання щодо поновлення на роботі, тому суд вважає поважними причинами пропуск строку для звернення до суду за захистом порушеного права, та приходить до висновку про наявність підстав для поновлення такого строку.

Як встановлено в судовому засіданні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме КЗпП України, та іншими нормативно - правовими актами.

Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Відповідно до ч.5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (в редакції на дату звільнення позивача), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи відповідно до частин третьої та четвертої ст. 119 КЗПП, призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Статтею 119 КЗПП України ( в редакції на момент звільнення позивача) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно з ч. 3 даної статті, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.01.2015 року, який набрав чинності 08 лютого 2015 року, було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», та абз. 1 ч. 2 даної статті викладений наступним чином: «за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».

Розглядаючи позовну вимогу ОСОБА_2 про поновлення його на посаді контролера електрозв`язку третьої групи, тобто на тій посаді, на якій він працював до мобілізації, суд виходить з наступного.

В пункті 18 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент звільнення), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форм навчання.

З наведеного вище випливає висновок про те, що відповідно до редакціїст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 08.02.2015 року зазначеній вище категорії громадян середній заробіток на підприємстві зберігався на загальних засадах, тобто, за рахунок роботодавця, а починаючи з 11.06.2015 року підприємствам, установам, організаціям здійснюється компенсація цього заробітку за рахунок державного бюджету.

Такий висновок підтверджується і положеннями Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови КМ України від 04.03.2015 року № 105» від 04.11.2015 року, якою затверджені зміни до Порядку виплати компенсації мобілізованим працівникам, відповідно до яких компенсація здійснюється підприємствам, установам, організаціям, у межах середнього заробітку працівників: призваних починаючи з 18.03.2014 року на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, починаючи з 08.02.2015року; призваних на строкову військову службу, починаючи з 11.06.2015року; призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку із оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом, починаючи з 11.06.2015року.

Тобто, змінами до зазначеного Порядку вимоги щодо виплати компенсації мобілізованій категорії працівників залишено без змін, а норми щодо компенсації середнього заробітку підприємствам, установам та організаціям поширено з 08.02.2015 року щодо працівників, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

Тому, зважаючи на викладене, а також шляхом системного аналізу вказаних законодавчих актів, суд вважає, що зберігається робоче місце і компенсується середній заробіток з бюджету - за мобілізованими (призваними на військову службу) на час дії особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, за працівниками, які були прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

Тобто, принциповим щодо визначення працівників, які мають право, відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст. 119 КЗпП України, на збереження робочого місця, посади і відшкодування середнього заробітку - є саме факт призову громадянина на військову службу примусове покладення на працівника виконання обов`язків військової служби, оскільки держава в примусовому (поза його волею) порядку увільнила працівника від звичного повсякденного роду занять, виконання трудових обов`язків або вступу на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

Як зазначено вище, на час виникнення спірних правовідносин мобілізація, оголошена Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ, закінчилась 17 серпня 2015 року, а з вказаного Указу вбачається, що підставами оголошення мобілізації стало підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні встановлені обставини, які підтверджують право позивача ОСОБА_2 на збереження за ним, як призваним на строкову військову службу під час мобілізації в особливий період, соціальних гарантій щодо збереження за ним місця роботи (посади) та середнього заробітку за час перебування на військовій службі, але не більше одного року, у зв`язку із чим позовні вимоги суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Висновок суду про те, що під час мобілізації позивача ОСОБА_2 діяв особливий період ґрунтується на положеннях Закону України «Про оборону», яким визначено поняття особливого періоду - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Скасування особливого періоду здійснюється окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки.

Тому суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 був призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації в особливий період, а тому його звільнення відбулося з порушенням норм діючого законодавства.

Редакція ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка діяла на момент звільнення позивача, встановлювала особливості періоду і особливості статусу суб`єкта, який було визначено у цій нормі. Ці особливості періоду, статусу та часу прийняття нормативних актів обумовлюють вирішення колізії між нормами п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України з одного боку та ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і ч.3ст. 199 КЗпП України. Суд приходить до висновку, що в даному випадку застосуванню підлягає спеціальні норми Закону України, а не КЗпП України, оскільки вони більш повно та вичерпно охоплюють специфіку ситуації, що склалась між сторонами, і статус суб`єкта позивача ОСОБА_2 .

Тому посилання представника відповідача на те, що зміни до ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких за особою, яка призвана на строкову військову службу, зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток, набрали чинності 11 червня 2015 року, тобто після звільнення позивача, суд до уваги не приймає, оскільки позивач був призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації, строкова військова служба є різновидом військової служби, військова служба є службою, що пов`язана з обороною держави, її незалежності та територіальної цілісності, і тому суд приходить до висновку, що призов позивача на строкову військову службу відбувся саме під час мобілізації, а тому його звільнення відбулося з порушенням приписів ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки він був звільнений в зв`язку із призовом на військову службу, яка проводилась під час мобілізації, тому його вимога про поновлення на роботі підлягає задоволенню, оскільки, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, що відповідає ч. 1 ст. 235 КЗпП України. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як на один рік. За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм діючого законодавства, зокрема пункту 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки він був звільнений в зв`язку із призовом на військову службу, яка проводилась під час мобілізації, тому його вимога про поновлення на роботі підлягає задоволенню, оскільки, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, як це передбачено ч. 1 ст. 235 КЗпП України. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який має бути стягнутий на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки про доходи, виплати за останні два календарні місяці, що передували звільненню ОСОБА_2 з посади, а саме березень і квітень 2015 року, складали за березень 2015 року 2797 грн. 75 коп., за квітень 2015 року 3062 грн. 28 коп., всього 5860 грн. 03 коп. (а.с.17). Розмір середньоденної заробітної плати згідно із Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 р. №100 складає 136 грн. 28 коп. (у березні 2015 року 21 робочий день, у квітні 2015 року 22 робочі дні, разом 43 робочі дні, за які отримано 5860 грн. 03 коп. заробітної плати). Кількість робочих днів за період з 08.05.20165 року по 08.05.2016 року становить 253 дні (у 2015 році - 166 дні, у 2016 році 87 днів). Тому середній заробіток за час перебування позивача ОСОБА_2 на військовій службі протягом одного року, які підлягають стягненню з відповідача, становить 34 478 грн. 84 коп. (136 грн. 28 коп. х 253 дні), з яких необхідно відрахувати до бюджету необхідні податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Підстав для виплати позивачу середнього заробітку наперед до дня фактичної демобілізації не має, так як його нарахування та виплата повинна відбуватися на підставі статті 115 КЗпП України та Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, признаних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національної безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) ведення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року № 105, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, статтею 215 ЦПК України передбачено при винесенні рішення вирішення питання судових витрат. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, і із судового збору. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати; за подання позову майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто, при подачі даного позову позивач мав сплатити 551,20 грн. за вимогу немайнового характеру та 551,20 грн. за вимогу майнового характеру. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тому зазначений судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 367 ЦПК України, ст. ст. 36, 119, 234, 235 КЗпП України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ПАТ «Чернігівобленерго» в особі Талалаївського РЕМ про стягнення середнього заробітку за час проходження строкової військової служби, поновлення на роботі на займаній посаді задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 строк для звернення до суду.

Поновити ОСОБА_2 на посаді контролера електрозв`язку 3-ї групи ПАТ «Чернігівобленерго» в межах діяльності Талалаївського РЕМ.

Стягнути з ПАТ «Чернігівобленерго» в особі відокремленого підрозділу Талалаївського РЕМ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період з 08 травня 2015 року по 08 травня 2016 року в розмірі 34478 (тридцять чотири тисячі чотириста сімдесят вісім) грн. 84 коп. без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ПАТ «Чернігівобленерго» в особі відокремленого підрозділу Талалаївського РЕМ на користь держави судовий збір в розмірі 1102 (одну тисячу сто дві) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Талалаївський районний суд Чернігівської області протягом 10 днів з дня проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлений 25 жовтня 2016 року.

Суддя Л.В.Тіщенко