Справа № 234/2206/16-ц
Провадження № 2/234/1760/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2016 року Краматорський міський суд Донецької області в складі:

судді Марченко Л.М.

при секретарі Овчаровій Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Краматорську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м.Київ про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЛК «Еталон» м.Київ про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Згідно позову, 24.02.2014 року позивач ОСОБА_1 уклав з відповідачем ТОВ «ЛК «Еталон» договір фінансового лізингу №000401, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати позивачу у користування автобус І-Van A07A2-44, а позивач зобов'язалась періодично сплачувати за користування автобусом лізингові платежі. Позивач вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. Так, за умовами вищезазначеного договору до отримання автобусу позивач має сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема, комісійну винагороду у розмірі 10% вартості предмета лізингу, аванс у розмірі не менше 50% вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування предметом лізингу та комісію за супроводження договору. Такі умови позивач вважає несправедливими, а обов'язок сплатити 50% вартості автобусу у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня. Також позивач посилався на нікчемність спірного договору, як в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу ст.220 ЦК України, ст.65 ч.3 СК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. У зв'язку з наведеним просив визнати договір фінансового лізингу недійсним, застосувати наслідки нікчемного та недійсного правочину, стягнувши з ТОВ «ЛК «Еталон» на його користь сплачені за договором лізингу платежі в розмірі 40185 грн., на підставі ст.625 ЦК України - інфляційні в розмірі 31384,49 грн. та 3% річних в сумі 2334,84 грн., відшкодувати моральну шкоду на підставі ст.ст.23, 216 ч.2 ЦК України в розмірі 15000 грн.

Представник відповідача ТОВ «ЛК «Еталон» ОСОБА_2 не зявився, надав письмові заперечення на позов, в яких зокрема зазначив про розгляд справи у його відсутності.

Згідно письмовим запереченням відповідача, останній просить суд в позові відмовити з огляду на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки укладений договір відповідає положенням ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», не суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», положення ст.625 ЦК України до вимог лізингоодержувача не застосовуються, моральна шкода недоведена.

Суд, дослідивши позовну заяву, письмові заперечення на неї, надані сторонами заяви та докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 24.02.2014 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №000401 з додатками, за умовами якого ТОВ «ЛК «Еталон» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автобусу І-Van A07A2-44 та передати цей автобус у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автобусом періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 4779,99 грн. щомісяця (додаток №2). Договір фінансового лізингу передбачає право ОСОБА_1 отримати автобус у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат (п.11.3, п.11.6 договору).

Згідно пункту 5.1 договору та додатку №1 автобус передається у користування ОСОБА_1 не пізніше 90 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства авансового платежу в розмірі 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення даного договору в розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісії за передачу автобусу в розмірі 3% від вартості предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - «комісія за організацію»), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до даного договору та становить 10% від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до даного договору та становить 50% вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку №1 до даного договору та становить 3% від вартості предмета лізингу.

Згідно з пунктом 8.2.3 договору ОСОБА_1 зобов'язаний сплачувати шляхом періодичних платежів «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору, які зазначені у додатку №2 до договору.

25.02.2014 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив товариству комісію за організацію в розмірі 40185 грн., що підтверджується копією заявки на перерахунок готівки та рахунку-фактури. При цьому згідно позову ОСОБА_1 розраховував на передачу йому автобусу протягом трьох днів.

Однак відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодерджувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 40185 грн. є лише комісією за організацію та оформлення договору.

Позивач вважає, що відповідач ввів його, як споживача, в оману, застосував нечесну підприємницьку практику, у звязку з чим просить на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.203, 215, 220 ЦК України визнати договір лізингу недійсним та застосувати правові наслідки недійсності правочину, а також відповідальність за ст.625 ЦК України, відшкодувати моральну шкоду за ст.ст.23, 216 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч.5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пп.2, 3 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 24.02.2014 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (п.4.4 розділу 4, розділ 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно п.3.6 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару (п.9.6 договору), то п.3.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше, суперечить положенням ст.808 ЦК України.

Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідач у письмових запереченнях підтвердив відсутність у нього ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, з 05.03.2013 року позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією відповідного свідоцтва.

Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 24.02.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон», нотаріально посвідчено не було.

Таким чином суд дійшов висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Враховуючи вищезазначені підстави, а також наявні ознаки оспорюваного договору, як порушення принципу добросовісності, істотного дисбаланс договірних прав та обов'язків вказують на несправедливість умов договору по відношенню до споживача і є такими, що завдають шкоди споживачеві, тому договір фінансового лізингу №000401 від 24.02.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон», необхідно визнати недійсним, стягнувши з відповідача на користь позивача сплачені ним за договором кошти в сумі 40185 грн.

У позовних вимогах про стягнення з відповідача ТОВ «ЛК «Еталон» на користь позивача ОСОБА_1 інфляційних та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України слід відмовити, оскільки лізингодавець за договором лізингу несе перед лізингоотримувачем майнову відповідальність, тобто відповідальність по придбанню та передачі предмету лізингу, а статтею 625 ЦК України передбачається відповідальність за невиконання грошового зобовязання. Така відповідальність наприклад може бути застосована до лізингоотримувача за несплату лізингових платежів.

Також задоволенню не підлягають вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, які, на думку суду,

в порядку ст.216 ч.2 ЦК України, де зазначено що, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною, - позивачем не доведені;

а в порядку ст.4 ч.1 п.5 Закону України «Про захист прав споживачів», де зазначено, що споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; згідно ж ст.1 ч.1 п.6 Законі України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» під шкодою розуміється завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект, - заявлені необґрунтовано.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», пропорційно задоволеному позову, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн. в частині немайнових вимог (про визнання договору недійсним) та 551,20 грн. в частині вимог про стягнення коштів за договором. В частині позову, за якою в задоволенні було відмовлено, судові витрати слід віднести за рахунок держави, у звязку зі звільненням позивача за Законом України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.8,14,15,223 ЦПК України, ст.ст.23, 203, 215, 216, 220, 625, 628, 799, 806, 808 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м.Київ про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати договір фінансового лізингу №000401 від 24.02.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м.Київ, недійсним.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м.Київ на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40185 грн. (сорок тисяч сто вісімдесят пять гривень 00 коп.)

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» м.Київ на користь держави судовий збір в сумі 1102,40 грн. (одна тисяча сто дві гривні 40 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Краматорський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М.Марченко