Справа № 376/1336/15-ц Головуючий у І інстанції Коваленко О. М.
Провадження № 22-ц/780/3605/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 19.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Іванової І.В., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Сквирська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що з 14 листопада 1963 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5.

29 серпня 1985 року рішенням Виконавчого комітету Сквирської міської ради №152 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво житлового будинку по пр. Піщаному №1 на земельній ділянці в кількості 600 кв. м. по типовому проекту КО-ЗК-МЗ.

04 грудня 1992 року рішенням виконавчого комітету Сквирської міської ради № 84 ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на індивідуальний житловий будинок по пров. Піщаний, 1, житловою, площею 63.1 кв.м.

В червні 1999 року менша дочка позивача та ОСОБА_5 ОСОБА_2 спонукала їх подарувати їй вказаний вище житловий будинок .

Проти цього категорично заперечував ОСОБА_5, так як він з дружиною проживав у старому будинку по вул. Шевченка, 141 в м. Сквира, який був успадкований ОСОБА_5 після смерті його матері, але на той час не переоформлений.

Так як, для укладення договору дарування будинку під № 1 по пров. Піщаний в нотаріальному порядку необхідна була згода ОСОБА_5, яку він не давав, то менша дочка ОСОБА_2, користуючись тим, що позивач не грамотна і погодилась подарувати вказаний будинок, вчинила такі дії.

В липні 1999 року ОСОБА_2 запропонувала позивачу підписати заяву про розірвання шлюбу з ОСОБА_5, яку позивач (ОСОБА_3А.) підписала та яку ОСОБА_2 подала до суду .

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 06 липня 1999 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

В серпні 1999 року, перед укладанням договору дарування, сторони узгодили умови дарування, а саме, що за ОСОБА_3 залишається одна кімната в будинку, а всю іншу частину будинку і надвірні споруди вона дарує ОСОБА_2

28 серпня 1999 року у Сквирській державній нотаріальній конторі ОСОБА_3 підписала договір, наданий їй для ознайомлення нотаріусом, понадіявшись на дочку, яка запропонувала його підписати.

26 вересня 2013 року ОСОБА_5 помер.

До дня смерті ОСОБА_5 шлюбні відносини між ним та позивачем з дня розірвання шлюбу не були припинені.

До серпня 2014 року позивач була впевнена в тому, що має у власності одну кімнату із подарованого будинку відповідачу, однак 07 серпня 2014 року із отриманої у Київському обласному державному архіві копії договору купівлі - продажу житлового будинку ОСОБА_3 стало відомо, що 28 серпня 1999 року вона продала, а ОСОБА_2 купила за 30804 грн. житловий будинок під №1 по пров. Піщаний в м.Сквира.

Окрім того, ОСОБА_3 в позові також зазначає, що відповідач надала згоду своїм повнолітнім дітям (ОСОБА_6 та ОСОБА_7І.) вселитись в успадкований нею після смерті ОСОБА_5 будинок, в якому вона проживає. Відповідно після вселення до будинку ОСОБА_6, ОСОБА_7, намагаються створити умови,за яких позивач має виселитись з будинку.

ОСОБА_3 у власності іншого житла не має.

У звязку зі своєю необізнаністю та неграмотністю, замість договору дарування, за умовами якого весь будинок, окрім однієї кімнати, ОСОБА_3 мала б подарувати дочці ОСОБА_2, ОСОБА_3 підписала договір купівлі-продажу (сторонами якого були ОСОБА_3 продавець, ОСОБА_2 покупець), предметом якого був будинок будинку під № 1 по пров. Піщаний.

Відповідно грошових коштів ОСОБА_3 внаслідок укладення договору купівлі-продажу від ОСОБА_2 не отримувала та не знала, що відчужує, шляхом продажу, належне їй на праві власності майно.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд першої інстанції визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку в м. Сквира Київської області, за адресою: пров. Піщаний, 1 з надвірними спорудами та будівлями від 28 серпня 1999 року та зобовязати ОСОБА_2 повернути їй вказаний житловий будинок.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним укладений від 28 серпня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу будинку в місті Сквира Київської області по провулку Піщаному за номером першим з надвірними спорудами гаражем, літньою кухнею, погрібом, замощенням, посвідченим державним нотаріусом Сквирської районної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 2314 недійсним відповідно до ст. 56 ЦК України (1963 року).

Зобовязано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами під № 1 по пров. Піщаний, м. Сквира Київської області.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки позивачем не доведено той факт, що при укладенні договору купівлі-продажу її, ОСОБА_3, було введено в оману.

Окрім того. батько, ОСОБА_5, ще за час життя знав, що ОСОБА_3 відчужила спірний житловий будинок ОСОБА_2 та не заперечував проти цього.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивачем ОСОБА_3 було пропущено строки позовної давності, про що неодноразово зазначала відповідач, посилаючись на те, що ОСОБА_3 знала про укладений договір та власноручно його підписувала в присутності нотаріуса в серпні 1999 року, а тому перебіг строку позовної давності закінчився ще у 2002 році.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 листопада 1963 року ОСОБА_5 і ОСОБА_8 уклали шлюб (а.с.16).

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 06 липня 1999 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано (а.с.22 ), після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище ОСОБА_5 (а.с.23)

26 вересня 2013 року ОСОБА_5 помер (а.с.24).

29 серпня 1985 року Виконавчий комітет Сквирської міської ради рішенням №152 дозволив будівництво житлового будинку ОСОБА_3 (так в документі) по пр.Піщаний №1 на земельній ділянці в кількості 600 кв. м. по типовому проекту КО-ЗК-МЗ. 04 грудня 1992 року Виконавчий комітет Сквирської міської ради рішенням № 84 признав (так у рішенні) право власності на індивідуальний житловий будинок Ніфоровській Ганні Андріївни пров. Піщаний, 1 житловою, площею 63.1 кв. м., що підтверджується копією Архівного витягу Архівного сектору Сквирської районної державної адміністрації від 19 вересня 2014 року № 06-05/89 на запит № 145 від 19 вересня 2014 року (а.с.28).

28 серпня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу житлового будинку в місті Сквира Київської області по провулку Піщаному за номером першим з надвірними спорудами гаражем, літньою кухнею, погрібом, замощенням, посвідченим державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 2314 (а.с. 26 копія договору).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні договору купівлі продажу будинку були порушені вимоги Кодексу про шлюб та сімю України, оскільки на час укладання цієї угоди будинок був спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та її колишнього чоловіка ОСОБА_5, який своєї згоди на укладання договору купівлі продажу не надавав. (ст.. 48 ЦК УРСР)

Крім того, ще однією підставою, з якої суд визнав договір купівлі-продажу будинку недійсним суд зазначив укладення договору внаслідок помилки, що має істотне значення, оскільки позивач є неграмотною і не розуміла, що вона укладала не договір дарування, а договір купівлі-продажу.(ст. 56 ЦК УРСР)

Судова колегія не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року, із змінами внесеними постановою Пленуму № 13 від 25 грудня 1992 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і наслідків передбачених законом.

Тому у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановлювати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і встановлення певних юридичних наслідків.

Позивач пред»явила в суді позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу із зазначенням одночасно двох підстав для такого визнання, а саме ст.. 48, 56 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Позивач вважала, що договір купівлі-продажу будинку не відповідав вимогам закону, оскільки будинок був спільним сумісним майном подружжя, а вона розпорядилась цим будинком без згоди на це її чоловіка, що суперечило ст. 23 КпШС України.

У випадку порушення прав, свобод чи інтересів, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи із змісту позову позивач стверджувала, що вона, як співвласник будинку, з порушенням вимог ст.. 23 КпШС України самостійно розпорядилась ним без згоди іншого співвласника, тобто розпорядилась як своєю частиною, так і частиною співвласника будинку. Таким чином її право власності на будинок не було порушене внаслідок таких її дій. Разом із тим, позов цей вона пред»явила на захист свого порушеного права, а не права іншого співвласника. Враховуючи наведене, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що право позивача підлягає захисту з підстав ст. 48 ЦК УРСР. Право на оскарження договору купівлі-продажу з наведених підстав належало іншому співвласнику будинку, але він таким правом за життя не скористався.

Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Помилкою є таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Статтею 224 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов»язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов»язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Із аналізу норм права вбачається, що договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначала, що вона мала намір відчужити будинок на користь відповідача, але не шляхом продажу, а шляхом дарування, гроші від відповідача не отримувала. Умовою договору дарування було те, що одна кімната в будинку буде належати позивачу на праві власності. Договір при підписанні не читала, а тому не знала, що уклала інший договір і на інших умовах. Тобто позивач виявила бажання на перехід права власності на будинок до відповідача безоплатно, але на певних умовах (залишення у власності позивача однієї кімнати).

Однак відповідач цих обставин не визнала, а тому позивач мала довести їх у судовому засіданні.

Судова колегія вважає, що показання свідків про те, що позивач вважала, що їй належить одна кімната в будинку відповідача не доводять тих обставин, що позивач уклала договір купівлі-продажу будинку внаслідок помилки. Ці показання жодним чином не відображають обставин укладання договору купівлі-продажу. Тобто матеріали справи не містять достовірних і достатніх доказів на доведення позовних вимог позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Сквирська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді