Ухвала

іменем україни

11 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Колодійчука В.М.,

Остапчука Д.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 06 листопада 2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, в якому народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. З кінця лютого 2014 року шлюбні відносини у позивача з відповідачем припинені. ОСОБА_3 зазначала, що їхні малолітні діти проживають разом з нею та знаходяться на повному її утриманні. Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 травня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн щомісяця на кожну дитину. Проте, як вказує позивач, коштів, які сплачує відповідач, недостатньо для утримання дітей. Зокрема, малолітній син ОСОБА_6 знаходиться на «Д» обліку в медичному закладі, як такий, що часто та довго хворіє, а тому потрібні додаткові витрати на його лікування.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 просила збільшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_4 на її користь для утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та визначити їх у розмірі 800 грн щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Збільшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_4 за судовим рішенням на утримання сина ОСОБА_6, із 500 грн до 700 грн щомісячно, починаючи з 07 грудня 2015 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 02 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову й ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із недоведеності заявлених позовних вимог, зазначивши, що на порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не надано жодних інших доказів щодо стану здоров'я дитини чи розміру понесених витрат на лікування, а надану позивачем довідку Козелецької селищної амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 16 листопада 2015 року, б/н, видану лікарем ОСОБА_7, про те, що ОСОБА_6 з 08 лютого 2010 року знаходиться на «Д» обліку як часто і довго хворіюча дитина, апеляційний суд фактично визнав неналежним доказом у справі.

Натомість апеляційний суд врахував подані відповідачем до апеляційного суду докази, а саме: довідку про місце його проживання та склад сім'ї; копію договору купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1, в якому на теперішній час проживає позивач з дітьми; копію трудової книжки, згідно з якою відповідач не працевлаштований; довідку з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про відсутність у відповідача за період із 01 січня 2015 року до 30 вересня 2015 року доходу, а також розрахунок заборгованості із аліментів, відповідно до якого станом на 01 січня 2016 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 928 грн 99 коп.

Так, оцінивши вищевказані докази відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для збільшення розміру аліментів, стягуваних з відповідача на користь позивача, оскільки це призведе, в тому числі, і до погіршення майнового стану платника аліментів та збільшення заборгованості за аліментами.

Зазначивши, що аліменти на утримання дитини стягуються щомісячно, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що дитина хворіє кожного місяця і на її лікування витрачаються значні кошти, що свідчить про необхідність збільшення розміру аліментів.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги фактично полягають у стягненні з відповідача додаткових витрат на дитину відповідно до ст. 185 ЦПК України, проте такі вимоги позивачем не заявлялися і не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Однак із вказаними висновками неможна погодитися з огляду на наступне.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 180 СК Українибатьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК Українирозмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом установлено, що рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 травня 2014 року з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 у розмірі 500 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з 31 березня 2014 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 у позовній заяві просила саме збільшити розмір раніше присуджених аліментів у сумі 500 грн на користь сина ОСОБА_6, визначивши їх у розмірі 800 грн щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто заявила позов із підстав, передбачених на підставі ст. 192 СК України, а не з підстав ст. 185 СК України (стягнення додаткових витрат), як помилково вважав апеляційний суд.

На підтвердження своїх позовних вимог вона надала довідку Козелецької селищної амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 16 листопада 2015 року, б/н, видану лікарем ОСОБА_7, про те, що ОСОБА_6 з 08 лютого 2010 року знаходиться на «Д» обліку як часто і довго хворіюча дитина.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про часткове задоволення позову та збільшення розміру аліментів, які стягуються з ОСОБА_4 за судовим рішенням на утримання сина ОСОБА_6, із 500 грн до 700 грн щомісячно, починаючи з 07 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, не звернув достатньої уваги на предмет і підстави пред'явленого позову, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, помилковим і таким, що спростовується змістом позовної заяви, є висновок апеляційного суду про те, що заявлені позовні вимоги фактично полягають у стягненні з відповідача додаткових витрат на дитину відповідно до ст. 185 ЦПК України, адже позов подано саме з підстав, передбачених ст. 192 СК України.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд в основу обґрунтування рішення поклав нові докази, які надані відповідачем до суду апеляційної інстанції, проте залишив поза увагою вимоги ч. 2 ст. 303 ЦПК України, згідно з якою апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Однак на порушення вищезазначеного апеляційний суд не з'ясував та у рішенні не зазначив, чи були указані докази досліджені судом першої інстанції з порушенням встановленого порядку або в їх дослідженні було неправомірно відмовлено, чи є це нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами та якими саме.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 02 лютого 2016 року скасувати, рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:О.В. Кадєтова

В.М.Колодійчук

Д.О.Остапчук

О.В.Ступак