Справа № 167/1155/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І.І.
Провадження № 22-ц/773/1448/16 Категорія: 41 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я. О.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи вимоги тим, що його колишня дружина, неодноразово вчиняючи йому перешкоди щодо спроби побачень з дитиною, одночасно поширює в його адресу різні образи, безпідставні звинувачення у неутриманні сина, заподіянні їй шкоди здоров'ю, звертається із заявами до правоохоронних органів. Дана інформація була розповсюджена серед їхніх спільних знайомих та його колег по роботі. Вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягають у поширенні недостовірних відомостей щодо нього про неутримання сина, побиття, спроби викрасти дитину, принижена його честь та гідність, ділова репутація, йому заподіяна моральна шкода, оскільки ОСОБА_2 принизила його перед людьми.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: визнати поширені ОСОБА_2 відомості, що відповідач не утримував сина, бив, вчиняв погрози життю чи здоров'ю ОСОБА_2, спробував викрасти сина, що відносно нього відкрито кримінальне провадження, не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію; зобов'язати відповідача публічно спростувати вищенаведену недостовірну інформацію та офіційно звернутися до Головного Управління Державної фіскальної служби у Волинській області із спростуванням розповсюджених неправдивих відомостей, що паплюжать його честь та гідність.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідач та її представник апеляційну скаргу заперечили і просили рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як встановлено матеріалами справи, позивач з 01.02.2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4. З кінця травня 2014 року відповідач переїхала проживати до своїх батьків і з того часу в них склалися неприязні відносини, пов'язані зі спорами щодо виховання та матеріального утримання дитини, про що свідчать неодноразові звернення в органи поліції, в Службу у справах дітей виконкому Рожищенської РДА, до Державної фіскальної служби та вбачається із пояснень сторін в судовому засіданні.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач вважає вказану інформацію недостовірною щодо себе та такою, що порушує його права, а саме принижує честь, гідність та ділову репутацію.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту (ст.ст.297, 299 ЦК України).

Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як роз'яснено в п.п. 16, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В той же час, у справі, що переглядається, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що скарги, адресовані Начальнику ДФС України та ГУ ДФС у Волинській області, спрямовані на перевірку викладеної в них інформації, надання їй оцінки та реагування, а отже є реалізацією конституційного права відповідачки, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації відносно ОСОБА_1

Доводи щодо сплати аліментів знайшли свої підтвердження в матеріалах даної цивільної справи, а тому не заслуговують на увагу колегії суддів.

Покликання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляд справи тим самим суддею після повернення справи апеляційним судом на новий розгляд, спростовуються наступним.

Частиною 1 ст. 7 Закону визначено, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Згідно зі ст.8 даного Закону ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб.

Визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних документів, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ (ч.4 ст. 15 Закону).

Згідно з п. 2.3.43. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, судові справи, що надійшли із судів апеляційної або касаційної інстанцій після скасування ухвал, які перешкоджають подальшому розгляду судової справи (крім ухвал про закриття, припинення провадження), а також ухвал, які не перешкоджають подальшому розгляду судової справи, передаються раніше визначеному у судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу), ухвалу яких скасовано чи у провадженні яких перебувала або перебуває судова справа.

Як встановлено ч.1 ст. 21 ЦПК України, суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, у перегляді справи Верховним Судом України, а так само у новому розгляді її судом першої інстанції після скасування попереднього рішення або ухвали про закриття провадження в справі.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 06 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді