Справа № 490/458/16-ц
н/п 2/490/1872/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Головацькому О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення із будинку, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Севастопольська, буд. 24/1, який належить на праві приватної власності ТОВ «Факторингова компанія ОСОБА_1», громадян, що незаконно проживають у зазначеному будинку.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що на теперішній час вищезазначений житловий будинок належить йому на праві власності, однак там проживають треті особи, які перешкоджали потрапити представникам позивача всередину приміщення, а добровільно виїхати вони не бажають.

У судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав та просив про його задоволення з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не зявився, при цьому від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій представник просила відмовити у задоволенні позову. Крім того, надала до суду письмові заперечення.

Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, оскільки у матеріалах справи достатньо даних про їх права та взаємини.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 17 липня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк», який, в свою чергу, має правонаступника ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір (реєстр. № 983, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 М.), відповідно до умов якого на забезпечення виконання Основного зобовязання (згідно з Кредитним договором № 1401/0707/88-031 від 17 липня 2007 року Іпотекодержатель (Банк) надав Іпотекодавцю кредит в розмірі 50 000 дол. США на споживчі цілі) Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: житловий будинок під номером 24/1 з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться в м. Миколаєві по вул. Севастопольській, та до якого прилягають: сарай «Ч», огорожі 11, 12, споруди ІІІ.

Предмет іпотеки був оцінений сторонами у 100 000 дол. США.

Відповідно до п. 12 Іпотечного договору за наявності до того підстав Іпотекодержатель застосовує на власний вибір один із наведених в цьому договорі способів звернення стягнення. Пунктом 12.3 Іпотечного договору передбачено право звернути стягнення згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2 Договору.

28 листопада 2012 року Банк відступив право вимоги за зобов'язаннями по вказаних кредитному та іпотечному договорах ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

У подальшому, через невиконання відповідачем умов Кредитного договору, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» в позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, 07 серпня 2015 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на будинок, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Севастопольська, буд. 24/1, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2015 року.

Позивач направив на адресу відповідача вимогу від 06.11.2015 року про добровільне звільнення вищезазначеного приміщення протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги. Вказана вимога була вручена адресату особисто 18.11.2015 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

В той же час, на теперішній час позивач добровільно вимогу позивача не виконав, у звязку з чим ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернувся до суду із даним позовом.

Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 319 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На теперішній час власником майна є позивач, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. При цьому, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вищезазначеному положенню також кореспондують норми, закріплені ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України.

В той же час, за змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Судом встановлено, що відповідач придбав нерухоме майно, що є предметом іпотеки, не за рахунок кредитних коштів, у звязку з чим відповідач та інші особи, які проживають у ньому, не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення.

В той же час, позивач фактично просить про виселення позивача без надання іншого житлового приміщення, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН