Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/2485/16-ц
Провадження №: 2/332/1170/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2016 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. за участі секретаря Ковтуна В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, 3-тя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району

про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 3-тя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору даруваннявона є власником квартири № 42, що розташована в будинку № 15 по вул. Тенісній м. Запоріжжя. В зазначеній квартирі значаться зареєстрованими відповідач ОСОБА_2, яка є її невісткою, та її неповнолітня ОСОБА_3, яка є дочкою відповідача, а її онукою. В травні 2015 року відповідач ОСОБА_2 забрала з вказаної квартири всі свої речі та виїхала разом з дитиною. Реєстрація відповідача в спірній квартирі носить формальний характер та порушує її права щодо вільного розпорядження своєю власністю, більш того, змушує витрачати особисті кошти на оплату житлово-комунальних послуг за осіб, які не проживають в її квартирі. Оскільки факт реєстрації відповідача з дитиною у належній їй на праві власності квартирі порушує її право власності, вона вирішила звернутись до суду з зазначеним позовом та просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права власності, шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі № 42, що розташована в будинку № 15 по вул. Тенісній м. Запоріжжя.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та зазначила, що відповідач ОСОБА_2 є її колишньою невісткою, яка раніше проживала з її сином у спірній квартирі. Син з невісткою проживали окремо від неї, так як вона має інше житло. Сімейне життя між її сином та невісткою не склалося, вони накопичили борги по сплаті комунальних послуг і після однієї із сварок, невістка за власним бажанням, зібравши всі свої речі, а також меблі, предмети побуту, виїхала з квартири разом з дитиною у травні 2015 року. З квартири їх ніхто не вижинав, замки на вхідній двері після виїзду невістки вона не замінювала. Півтора роки вона очікувала, що питання зняття з реєстрації невістка вирішить у добровільному порядку, але цього не сталося і борги по сплаті за комунальні послуги на теперішній час досягли майже 14000грн., які вона не може сплатити, а тому у неї може виникнути необхідність у розпорядженні квартирою, але реєстрація відповідача з дитиною буде цьому перешкоджати.

Відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3,в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що іншого житла на праві власності вона не має, а тому їй нікуди зареєструватися з дитиною. На даний час вони з дитиною проживають в квартирі, яку орендують. В спірній квартирі вона з дитиною дійсно не проживає з травня 2015 року. Виїхали з квартири після сварки з її чоловіком, з яким вони розірвали шлюб у 2013 році, але продовжували жити разом. З квартири вона забрала всі належні їй речі, у тому числі меблі, побутову техніку, оскільки наміру повертатися проживати до цієї квартири вона не мала, як і не має такого наміру зараз.Їй потрібна реєстрація місця проживання, так як вона працює на заводі, але фактично проживати в цій спірній квартирі вона не буде. В спірній квартирі проживала з 2007 року по травень 2015 року і за час проживання за можливістю сплачували з колишнім чоловіком комунальні послуги. Після того як вона виїхала з квартири, комунальні послуги не сплачує.

Представник 3-ої особи ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на ту обставину, що у разі задоволення позову будуть порушені житлові права неповнолітньої дитини. В спірній квартирі проживає батько дитини, а тому неповнолітня ОСОБА_3 також може користуватися цим спірним житлом.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника 3-ої особи,дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб(ч.1ст. 383 ЦК України).

З договору дарування від 21 жовтня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-1121 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири №42, що розташована в будинку №15 по вулиці Тенісній в м.Запоріжжі(а.с.7,8). Відповідно до даних паспорту громадянина України СА 871138, позивач ОСОБА_1 значиться зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с.5).

Відповідно до інформації адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області від 11.08.2016року,відповідач ОСОБА_2 з 2007 року значиться зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3(а.с.18).

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 окрім інших норм матеріального права, посилається на норми ст. 405 ЦК України якою передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.Отже, дана норма регулює правовідносини, які виникають під час користування житлом саме членів сімї власника, а не інших осіб, а тому суд вважає, що ця норма не може застосовуватися до даних правовідносин з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 156 Житлового Кодексу України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сімї належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 не є ані власником, ані співвласником спірної квартири, договір найму житла з нею не укладався і вона, в розумінні ч.2 ст.64, ст. 156 ч.4 ЖК України, не є членом сімї власника спірної квартири ОСОБА_1, як її колишня невістка, оскільки позивач та відповідач ніколи разом не проживали і не вели спільне господарство. В спірній квартирі відповідач проживала з дитиною з 2007 року по травень 2015 року однією сімєю з сином позивача і за її згодою була зареєстрована в спірній квартирі. Позивач весь цей час проживала за іншою адресою.

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно свідоцтву про народження серії 1-ЖС № 056084, відповідач ОСОБА_2 є матірю ОСОБА_3, яка народилася 27.01.2007 року. Батьком дитини є ОСОБА_5С.(а.с.38). Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу та припинення спільного життя між батьками неповнолітньої ОСОБА_3, остання залишилася проживати зі своєю матірю ОСОБА_2. Отже, місцем проживання неповнолітньої дитини на теперішній час є місце проживання її матері відповідача ОСОБА_2, так як батьки дитини разом не проживають. Доказів того, що відповідач ОСОБА_2, як мати неповнолітньої ОСОБА_3, дала згоду на зміну місце проживання дитини за місцем проживання її батька ОСОБА_5 у спірній квартирі, матеріали справи не містять. Неповнолітня ОСОБА_3 також не є членом сімї власника спірної квартири ОСОБА_1

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 визнала ту обставину, що вона дійсно не проживає разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 у спірній квартирі з травня 2015 року, яку вона залишала за власним розсудом та вивезла з квартири все належне їй майно, оскільки не має наміру на теперішній час та в подальшому користуватися цим житлом та повертатися проживати у цю квартиру. Таке ствердження відповідача свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 не ставиться до цього житла, як до свого постійного міста проживання та втратила будь-який інтерес до цього житла в частині використання цієї квартири за призначенням.Положеннями ч.1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, судом встановлено, що відповідач та її неповнолітня дочка в спірній квартирі не проживають протягом тривалого періоду часу, але адреса розташування квартири зберігається за ними як зареєстроване в установленому законом порядку місце їх проживання і відповідач не маючи наміру проживати та фактично користуватися житлом, нести витрати на його утримання, бажає лише зберегти свою реєстрацію у спірній квартирі, що було нею підтверджено в судовому засіданні.На підставі вище викладеного, суд приходить до переконання, що зазначені дії відповідача та її небажання знятися у добровільному порядку з реєстраційного обліку в спірній квартирі в якій вона фактично не проживає і якою не користується на теперішній час та не має наміру користуватися в подальшому, порушують права позивача та чинять їй перешкоди в реалізації її прав як власника житла, зокрема, щодо розпорядження цією власністю та змушують її нести додаткові витрати на утримання житла і сплати комунальних послуг з урахуванням осіб, які фактично в квартирі не проживають.

При цьому суд також враховує, що відповідач не скористалася своїми процесуальними правами сторони у процесі і не надала суду жодного з доказів в обґрунтування своїх заперечень і таких, що спростовують доводи позивача, а відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову та усунення перешкод у здійсненні позивачем ОСОБА_1 права власності шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 з її неповнолітньої дочкою ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в спірній квартирі, що для позивача буде підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання.

Керуючись ст. 150 ЖК України, ст.ст. 319 ч.1, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 10,11,60,61,209,212-215,218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права власності на квартиру № 42, що розташована в будинку № 15 по вулиці Тенісній м. Запоріжжя, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Андрюшина Л.А.