Справа № 370/3358/15-ц Головуючий у І інстанції Устимчук М. Ю.
Провадження № 22-ц/780/4954/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 20.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

20 жовтня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що він на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 серпня 2008 року володіє приміщенням будинку побуту площею 255,6 м2, яке розташоване по вул.Фрунзе 31/1 в смт.Макарів Київської області.

Вказував, що з метою приховати договір купівлі-продажу між ним і відповідачем ОСОБА_3 6 жовтня 2009 року було укладено договір дарування, за яким він подарував відповідачу 4/25 частин приміщення будинку побуту. Даний долговір є удаваним, бо насправді вони домовилися про продаж цієї частки за 20 тисяч доларів США. Відповідно до виданої відповідачем розписки обовязок по сплаті ним коштів мав настати після реалізації земельної ділянки, належної сину відповідача. У якості гарантії розрахунку відповідач передав йому оригінал державного акта серії ЯЖ №656669. Однак на сьогоднішній день відповідач земельну ділянку не продав і не сплатив кошти. Більше того, відповідач на підставі удаваного договору дарування зареєстрував на своє імя право власності на частину нерухомого майна і уклав договори оренди без його згоди, чим створив перешкоди у здійсненні ним права розпорядження майном. Вважає, що згідно ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового характеру не є договором дарування.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України в силу нікчемності удаваного правочину визнання його недійсним не вимагається і для його сторін він не створює наслідків.

У звязку із наведеним, просив скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 4/25 частин приміщення будинку побуту по вул.Фрунзе 31/1 в смт.Макарів Київської області, визнати за ним право власності на будинок побуту площею 255,6 м2 та зобовязати відповідача не чинити йому перешкод у здійсненні права користування і розпорядження спірним приміщенням.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити новепо суті його позовних вимог,посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд залишив поза увагою його доводи щодо удаваності договору дарування та нікчемності договору купівлі-продажу, який насправді сторони мали на увазі. Крім того, суд не взяв до уваги і не дав оцінки, що він не звертався до Макарівського БТІ щодо реєстрації права власності на приміщення будинку побуту на підставі рішення Макарівського районного суду від 18 серпня 2008 року, суд не перевірив даний факт щодо фальшивості доказів про реєстрацію його права власності на приміщення, не дав оцінки удаваності заяви його дружини нотаріусу про її згоду на відчуження ним відповідачу 4/25 частин приміщення, бо фактично вона надавала згоду на продаж цієї частки у нерухомому майні.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області як незаконне.

Представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для його задоволенння.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обовязку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (ЦК України чи іншим актом цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором.

Відповідно до положень ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами, щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Макарівського районного суду від 18 серпня 2008 року (з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 1 вересня 2009 року) за позивачем ОСОБА_2 визнано право власності на 4/25 частини будинку побуту площею 255,6 м2, що розташований по вул.Фрунзе-31/1 в смт.Макарів Київської області, та магазин-павільон площею 64,1 м2, що розташований по вул.Садовій 120 в с.Андріївка Макарівського району Київської області.

6 жовтня 2009 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 4/25 частин приміщення будинку побуту по вул.Фрунзе-31/1 в смт.Макарів.

Також судом встановлено, що посилаючись на удаваність оспорюваного договору дарування позивач у встановленому законом порядку не заявляв позовних вимог щодо визнання його удаваним чи визнання недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, з огляду на відсутність відповідних позовних вимог, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд залишив поза увагою його доводи щодо удаваності договору дарування та нікчемністю договору купівлі-продажу, який насправді сторони мали на увазі безпідставні, поскільки суд відмовив у позові з підстав неоспорення позивачем правомірності правочину.

Стаття 204 ЦК України встановлює правило презумпції правочину, яке полягає у тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судоми недійсним.

Посилання апелянта на те, що відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України договір дарування від 6 жовтня 2009 року, укладений між сторонами є нікчемним і не потребує визнання його недійсним не грунтуються на законі, поскільки дана норма вказує на те, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Проте ст.235 ЦК України, яка регулює питання удаваних парвочинів не вказує на те, що удаваний правочин є нікчемним, а навпаки вказує, що відносини сторін регулюються правилами, щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Це ж стосується посилань апелянта на те, що суд не дав оцінки удаваності заяви його дружини про її згоду на відчуження ним відповідачу 4/25 частин приміщення, бо фактично вона надавала згоду на продаж цієї частки у нерухомому майні. Відповідно до ч.3 ст.202 ЦК України нотаріально посвідчена згода дружини на відчуження чоловіком нерухомого майна є одностороннім правочином і має бути оспорена у встановленому законом порядку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не взяв до уваги і не дав оцінки, що він не звертався до Макарівського БТІ щодо реєстрації права власності на приміщення будинку побуту на підставі рішення Макарівського районного суду від 18 серпня 2008 року, суд не перевірив даний факт щодо фальшивості доказів про реєстрацію його права власнсоті на приміщення безпідставні.

По-перше, судом з Київського обласного державного нотаріального архіву було витребувано копії договору дарування з додатками, на підставі яких було укладено та посвідчено договір дарування. У вказаних матеріалах міститься витяг № 23983535 від 29 вересня 2009 року про реєстрацію за позивачем права власності на 4/25 частин приміщення

будинку побуту на підставі судового рішення від 18 серпня 2008 року, яке належним чином оформлено.

Позивач не надав доказів суду, що він у встановленому законом порядку оспорив законність реєстрації за ним права власності на вказане нерухоме майно і така реєстрація скасована чи визнана незаконною.

По-друге, при укладенні договору дарування позивач надав нотаріусу необхідні документи, в тому числі і рішення суду та витяг про реєстрацію парва власності, а також зазначив у договорі дарування, що частина приміщення будинку побуту належить йому на підставі судового рішення від 18 серпня 2008 року (абз.1 п.2 договору), а його право власності на це приміщення зареєстроване в КПКОР «Макарівське БТІ» 29 вересня 2009 року (абз.2 п.2 договору).

Наведене у сукупності свідчить про безпідставність доводів про фальшування, бо позивач був обізнаний і про реєстрацію права власності і не оспорював цього факту, зокрема не звертався щодо оскарження дій нотаріуса чи реєстратора, не звертався до правоохороних органів із відповідними зявами щодо фальшування документів.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: