У Х В А Л А

18 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Морська аварійно-рятувальна служба» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, витрат на відрядження та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника юридичного відділу ДП «Морська аварійно-рятувальна служба», стягнуто з ДП «Морська аварійно-рятувальна служба» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38 тис. 364 грн. 85 коп., витрати, пов'язані з відрядженням, у розмірі 3 тис. 666 грн. 80 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 травня 2016 року змінено в частині мотивів часткового задоволення позову, в іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2016 року відмовлено ДП «Морська аварійно-рятувальна служба» у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У жовтні 2016 року до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме частини третьої статті 184 КЗпП України та пункту 5 частини дванадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки», а також частини третьої статті 61, статей 212-214 ЦПК України.

На обґрунтування своїх вимог заявниця надала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, подана заява в частині перегляду ухвалених у справі рішень з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України підлягає поверненню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мають право подати заяву про перегляд судових рішень у цивільних справах після їх перегляду в касаційному порядку (частина перша статті 354 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права ‒ при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

У заяві ОСОБА_4 просить переглянути ухвалені у справі рішення посилаючись на те, що судом касаційної інстанції неоднаково застосовано положення частини третьої статті 61, статей 213, 214 ЦПК України щодо оцінки доказів, встановлення обставин справи тощо.

Отже, підстави перегляду не пов'язані ні з перешкоджанням подальшому розгляду справи, ні з порушенням правил підсудності чи встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Ураховуючи наведене, заява ОСОБА_4 в частині перегляду ухвалених у справі рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, не може бути прийнята Верховним Судом України для перегляду у порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України, та підлягає поверненню.

Перевіривши доводи заявниці в частині перегляду ухвалених у справі рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, яку просить переглянути заявниця, суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ДП «Морська аварійно-рятувальна служба», погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_4 звільнено з порушенням трудового законодавства. При цьому суд касаційної інстанції зазначив про те, що підставою для часткового задоволення позову ОСОБА_4 й поновлення її на роботі є недоведеність відповідачем відсутності позивачки на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, що унеможливлює звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Змінивши рішення суду першої інстанції в частині мотивів часткового задоволення позову ОСОБА_4 і виключивши із мотивувальної частини рішення посилання на статтю 184 КЗпП України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що трудові права ОСОБА_4 як одинокої матері не порушено, що не є позбавленням останньої такого статусу.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року суд погодився з висновком суду першої інстанції про поновлення на роботі позивачки, яку звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. При цьому зазначив про те, що оскільки повної ліквідації підприємства не було, позивачка є одинокою матір'ю, тому звільнення проведено з порушенням частини третьої статті 184 КЗпП України.

У судовому рішенні, наданому заявницею на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Заяву ОСОБА_4 в частині перегляду ухвалених у справі рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути заявниці.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Морська аварійно-рятувальна служба» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, витрат на відрядження та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко