АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 761/8964/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: Кравець Д.І.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8692/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ВолошинаВ.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року визнано мирову угоду, укладену 28 серпня 2014 року між представником позивача ОСОБА_8, яка діє на підставі довіреності від 05 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаранюк О.З., зареєстрованої в реєстрі за № 127, та відповідачем ОСОБА_7 по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, згідно якої:

- відповідач ОСОБА_7 визнає заборгованість перед позивачем ОСОБА_6 у розмірі 2 034 874 (два мільйони тридцять чотири тисячі вісімсот сімдесят чотири) грн. 00 коп. за договором позики, укладеним в усній формі, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 20 березня 2006 року;

- зважаючи на відсутність у відповідача грошових коштів, достатніх для задоволення вимог позивача для повернення позики сторони домовились про те, що відповідач ОСОБА_7 у рахунок повернення зазначеної позики передає у власність позивача ОСОБА_6 нежиле приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», площею 157,82 кв.м., яке розташоване в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 17 травня 2003 року, серія НОМЕР_1, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації;

- позивач у повному обсязі відмовляється від стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 2 034 874 (два мільйони тридцять чотири тисячі вісімсот сімдесят чотири) грн. 00 коп.;

- за цією мировою угодою у відповідача ОСОБА_7 припиняється право власності на нежиле приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», площею 157,82 кв.м., яке розташоване в в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1;

- усі витрати, пов'язані з подальшою реєстрацією нерухомого майна, бере на себе позивач;

- право власності на майно виникає у позивача після його передачі та державної реєстрації вказаного нерухомого майна.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики - закрито.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу посилаючись на те, що ухвалене судове рішення стосується її прав на нерухоме майно, яке набуте за час шлюбу з відповідачем у справі ОСОБА_7.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду, мотивуючи тим, що ухвалу суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 175 ЦПК України належним чином не з′ясував чи відповідає закону умови мирової угоди та чи не порушують вони права третіх осіб. Суд не встановив сімейний стан відповідача, не взяв до уваги час набуття відчужуваного майна, перебування відповідача ОСОБА_7 в шлюбі. Вважає, що за таких обставин умови мирової угоди про визнання за позивачем права власності на спільне нажите майно в період шлюбу без врахування інтересів іншого подружжя суперечить закону.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи - ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача - ОСОБА_10 - заперечував, просив ухвалу суду залишити без змін. Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Постановляючи ухвалу про визнання мирової угоди, суд першої інстанції виходив із того, що умови мирової угоди не суперечать закону, не порушують прав, свобод чи інтереси інших осіб, стосуються лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 2 034 874,94 грн.

Сторони прийшли до врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди, яка була визнана судом.

За змістом ухвали суду першої інстанції у рахунок повернення суми боргу відповідач ОСОБА_7 передає у власність позивача ОСОБА_6 нежиле приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», площею 157,82 кв.м., яке розташоване в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1. За цією мировою угодою у відповідача ОСОБА_7 припиняється право власності на нежиле приміщення, а у позивача ОСОБА_6 виникає право власності та право реєстрації на нерухоме майно: нежиле приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», площею 157,82 кв.м., яке розташоване в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1.

Постановляючи ухвалу про визнання мирової угоди, суд першої інстанції не враховував положення частини 1 статті 175 ЦПК України, в якій передбачено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Отже, мирова угода не може створювати прав та обов'язків у інших осіб, а також обмежувати ці права. Предметом мирової угоди є врегулювання спору, який розглядається в суді. Тому домовленість сторін не повинна виходити за межі предмету позову. В мировій угоді не допускається врегулювання питань, які не пов'язані з предметом спору.

Як вбачається із змісту позовних вимог ОСОБА_6, матеріально-правова вимога останнього до відповідача щодо якої він просив ухвалити рішення зводиться до стягнення суми боргу за договором позики, а відтак між сторонами виникло грошове зобов'язання.

Разом з тим, предмет визнаної судом першої інстанції мирової угоди містить умови щодо переходу права власності на нерухоме майно, які не пов'язані зі спірними правовідносинами.

Частиною 5 ст. 175 ЦПК України передбачено, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Колегія суддів вважає, що визнаючи відповідно до умов мирової угоди за позивачем ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно (нежиле приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», площею 157,82 кв.м., яке розташоване в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1, яке не є предметом спору, суд першої інстанції не з'ясував, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема положенням ст. 175 ЦПК України, чи стосується вона прав та обов'язків сторін, що випливають з договору позики і самого предмета позову, чи пов'язані її умови зі спірними правовідносинами, чи законно відповідач, в розумінні положень ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передачі його у власність позивача, виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню боргу за договором позики.

Не з'ясовано судом першої інстанції й питання про те, чи не порушує укладення цієї угоди прав та обов'язків інших осіб, оскільки із наданих до апеляційної скарги письмових документів вбачається, що спірне нерухоме майно набуте подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_5 за час шлюбу (а.с. 45, 46) та в судовому порядку вирішується спір про поділ майна подружжя, що підтверджується ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року (а.с. 63).

Оскільки судом першої інстанції порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що перешкоджають подальшому провадженню у справі, тому ухвала суду першої підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 311, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: