Справа №489/2340/16-ц 27.10.2016 27.10.2016 27.10.2016
Провадження №22-ц/784/2268/16
Справа № 489/2340/16-ц Головуючий першої інстанції: Тихонова Н.С.
Провадження № 22-ц/784/2268/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Довжук Т.С.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 07 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позивач зазначала, що 24 грудня 2005 р. помер її дідусь - ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді належних йому 38/100 часток домоволодіння № 2 з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходяться на земельній ділянці площею 392 кв.м. по вул. Димитрова в м. Миколаєві.

Як вказала позивачка, її батько ОСОБА_3, який є сином померлого ОСОБА_4, є зареєстрованим за вказаною вище адресою, проте з лютого 2002 року там не проживає, його місцезнаходження невідомо.

ОСОБА_4 зазначала, що у встановлений законом строк вона до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дідуся не зверталась, оскільки була зареєстрована разом з ним на момент його смерті. В лютому 2016 р. вона звернулась до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав після смерті свого дідуся, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, оскільки у неї відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Посилаючись на викладене, просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_5, а також визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 38/100 часток домоволодіння № 2 в м.Миколаєві по вул. Димитрова з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями, яке розташоване на земельній ділянці, площею 392 кв.м.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 07 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За змістом статей 1268 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 1296, 1297 цього ж Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно пунктів 4.11. - 4.18. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерство юстиції України N 296/5 від 22.02.2012р., для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно розяснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлючого документа на спадкове майно.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 відповідно до Договору забудовника, посвідченого 18 серпня 1959 року нотаріусом Першої Миколаївської нотаріальної контори за реєстр. № 3-4911 (а.с. 53-55), та рішення Народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 23 жовтня 1973 року (а.с. 22-23) був власником 38/100 часток домоволодіння № 2 по вул. Димитрова в м. Миколаєві. Вказане також підтверджується відомостями, викладеними у листі КП ММБТІ від 06.06.2016 року № 1492 (а.с. 51). Згідно вищевказаному рішенню Народного суду Ленінського району м. Миколаєва, яким було поділено домоволодіння та визначено порядок користування земельною ділянкою при домоволодінні № 2 по вул. Димитрова в м. Миколаєві, ОСОБА_4 було виділено 38/100 часток вказаного домоволодіння, які складалися з приміщень 1-5, 1-6 (площею 28,10 кв.м.), 1/2 частка сарая Б-1, вбиральня літ.Г-1, забор №3 довжиною 9,85 м, замощення № 1. Також ОСОБА_4 було виділено в користування земельну ділянку № 2 площею 396 кв.м., в тому числі під будівлями 47 кв.м., з них під жилими 31 кв.м., під службовими 16 кв.м., під ділянкою індивідуального користування 349 кв.м.

24 грудня 2005 року ОСОБА_4 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 38/100 часток домоволодіння № 2 з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по вул. Димитрова в м. Миколаєві, яке розташоване на земельній ділянці площею 396 кв.м.

ОСОБА_4, 1936р.н., є батьком ОСОБА_3, 14.06.1973р.н., та ОСОБА_3, 30.05.1964р.н. (а.с. 47-50, 73-74), які відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом після смерті свого батька.

ОСОБА_3, 14.06.1973р.н., є батьком позивачки ОСОБА_2 (а.с. 10). Отже, позивачка як онука померлого ОСОБА_4 відповідно до ст. 1265 ЦК України є спадкоємицею за законом пятої черги.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 14.06.2016 року відомості щодо заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_5, померлого у 2005 році, відсутня (а.с. 46).

Відповідно до записів у будинковій книзі за адресою: м. Миколаїв, вул.. Димитрова, 2, на час смерті ОСОБА_4 були зареєстровані: відповідач ОСОБА_3, 14.06.1973р.н., та позивачка ОСОБА_2 (а.с. 16-17). Зазначене також підтверджується відповідними записами у паспортах сторін (а.с. 9, 11).

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, оскільки зареєстрована та фактично проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується як письмовими доказами, так і поясненнями допитаних судом свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8.

Постановою нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори від 16.02.2016 р. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 24).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, суд виходив з того, що позивачкою невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки нею не було заявлено вимог про усунення відповідача від права на спадкування, про встановлення факту не прийняття ним спадщини, визнання безвісно відсутнім, тощо, а тому відсутні правові підстави для визнання позивачки єдиною спадкоємицею, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком.

Так, обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_2 посилалась на те, що вона як спадкоємиця пятої черги за законом, яка прийняла спадщину, має право на спадкування майна померлого ОСОБА_4 в звязку із тим, що її батько як спадкоємець попередньої черги не прийняв спадщину, а оформити спадщину в нотаріальному порядку вона не має можливості, оскільки в цьому їй було відмовлено нотаріусом із посиланням на відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Отже, доведенню позивачкою підлягає саме зазначені обставини. При цьому встановлення факту не прийняття відповідачем спадщини як окремої позовної вимоги законом не вимагається.

Оцінивши докази, що є у матеріалах справи, колегія суддів вважає доведеним позивачкою факт неприйняття її батьком відповідачем ОСОБА_3 спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4, померлого 24 грудня 2005 року, оскільки у передбачений законом строк той із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не звертався та фактично не проживав разом із спадкодавцем на час його смерті.

Так, факт не проживання відповідача за адресою спадкодавця: м. Миколаїв, вул. Димитрова, 2, починаючи з лютого 2002 року та по теперішній час підтверджується Актом про не проживання ОСОБА_3 за даною адресою від 10.05.2016р., довідками Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 07.09.2011р. та Ленінського відділу поліції Управління Національної поліції в Миколаївській області від 15.02.2016 р. (а.с. 18, 19, 25), а також поясненнями допитаних судом свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Між тим, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Відомостей про прийняття спадщини померлого ОСОБА_4 кимось із спадкоємців окрім позивачки - матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги існування перешкод для оформлення спадкових прав позивачки в нотаріальному порядку в звязку із наявністю реєстрації відповідача за місцем проживання спадкодавця на час відкриття спадини та відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, висновок суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню, є помилковим.

Оскільки суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, то рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Разом з тим, висновок суду щодо відмови у задоволенні вимог позивача про встановлення факту прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті її діда - є правильним.

Відповідно до розяснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» cправи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. При цьому у п.23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Між тим, факт постійного проживання позивачки зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджений документально.

Таким чином, рішення суду в частині відмови у встановленні факту прийняття позивачкою спадщини є правильним, оскільки ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому в цій частині підлягає залишенню без змін.

За такого, доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду в частині вирішення вимог про встановлення факту прийняття спадщини не можуть бути прийняті до уваги.

Позивачкою не було заявлено позовних вимог до ОСОБА_3, 30.05.1964р.н., та, відповідно, він не був залучений судом до участі у справі. Проте, матеріали справи не містять доказів прийняття ОСОБА_3, 30.05.1964р.н., спадщини після смерті свого батька, померлого 24 грудня 2005 року, оскільки той не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса до теперішнього часу не звертався. За такого, відсутні підстави вважати, що визнання за позивачкою як спадкоємицею пятої черги права власності в порядку спадкування за законом на спірне майно в звязку із тим, що спадкоємці попередніх черг не прийняли спадщину, порушує права ОСОБА_3, 30.05.1964р.н..

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 07 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 24 грудня 2005 р., на 38/100 часток домоволодіння № 2 з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходяться по вул. Димитрова в м. Миколаєві.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Головуючий В.В. Коломієць

Суддя О.О. Данилова

Суддя Т.С. Довжук