Справа № 304/1280/16-ц
Провадження № 2/304/440/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Амаровича В. П.,

при секретарі - Ковач М.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Порошківської сільської ради Перечинського району та Державного реєстратора Перечинської районної державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташований за адресою: с. Порошково, вул. Центральна, №102 Перечинського району Закарпатської області. Свої позовні вимоги мотивує тим, що починаючи з 1980 року він проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ОСОБА_2, вів з ним спільне господарство, сплачував комунальні послуги та доглядав за таким у звязку з тим, що останній був особою похилого віку, хворів та потребував стороннього догляду. Тому 30 березня 1982 року між ними було укладено Договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 належний йому на праві приватної власності будинок, що знаходиться в селі Порошково, вул. Леніна (теперішня Центральна), і розташований на земельній ділянці розміром 0,06 га, а ОСОБА_1 у свою чергу зобовязався виконувати умови Договору довічного утримання за ОСОБА_2, який було зареєстровано у виконкомі Порошківської сільської ради народних депутатів та підписано головою виконкому Порошківської сільської ради народних депутатів та секретарем Порошківської сільської ради народних депутатів. 10 грудня 1995 року ОСОБА_2 помер. Після його смерті він продовжив користуватися і володіти будинком №102 по вул. Центральній у с. Порошково Перечинського району Закарпатської області, який перейшов йому у власність згідно договору довічного утримання. Нещодавно йому необхідно було оформити свідоцтво про право власності на будинок, так як він вважає себе власником вищевказаного будинку, у звязку з тим, що його право власності повинно було перейти до нього згідно Договору довічного утримання, та звернувся до Реєстраційної служби Перечинської РДА. Однак, йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації у звязку з тим, що Договір довічного утримання від 30 березня 1982 року є посвідчений головою виконкому комітету Порошківської сільської ради народних депутатів, а не нотаріусом, у звязку з чим реєстраційна служба не визнала його право власності та відмовила йому у проведенні державної реєстрації. Оскільки у звязку з наведеним він не можу оформити право власності на зазначений будинок, хоча вважає себе його власником по договору довічного утримання, а такий вважає дійсним і зареєстрованим згідно вимог тогочасного законодавства, тому просить позов задовольнити.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити.

Представник Порошківської сільської ради Перечинського району у судове засідання також не зявився, однак подав заяву, у якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

У судове засідання державний реєстратор Перечинської районної державної адміністрації ОСОБА_3 не зявилася, подала заяву, у якій просить у звязку з високою завантаженістю розглянути справу без неї, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 30 березня 1982 року між ОСОБА_2, жителем ІНФОРМАЦІЯ_2, непрацездатним за віком, та ОСОБА_1, було укладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 належний йому на праві особистої власності жилий будинок, що знаходиться в с.Порошково, вул. Леніна (після перейменування вул. Центральна), 108 і розташований на присадибній ділянці розміром 0,06 га землі, а ОСОБА_1 зобовязався зберегти в безплатне довічне користування ОСОБА_2 одну кімнату розміром 16 кв.м., повністю утримувати ОСОБА_2, надаючи йому необхідне харчування, одяг і забезпечити належний догляд за ним. Вказаний договір 30 березня 1982 року посвідчено головою виконавчого комітету Порошківської сільської Ради народних депутатів ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №11 та підписано головою виконкому ОСОБА_4 й секретарем виконкому ОСОБА_5

Також встановлено, що 10 грудня 1995 року ОСОБА_2 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 277976, виданим 11 грудня 1995 року Порошківською сільською радою Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №53.

З метою оформлення правовстановлюючих документів на житловий будинок №102 по вул. Центральній у с. Порошково Перечинського району позивач ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області.

Однак, як вбачається з рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №23051497 від 22 липня 2015 року, державний реєстратор вирішив відмовити у державній реєстрації права приватної власності на вищевказаний житловий будинок за субєктом ОСОБА_1, оскільки подані для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а саме договір довічного утримання не був зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як розяснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, суд вважає необхідним для вирішення питання визнання права власності застосувати норми ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 425 ЦК Української РСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Згідно ст. 426 ЦК Української РСР договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 3 Закону УРСР «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року № 3377-VІІІ, який був чинний на момент вчинення договору довічного утримання, у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР «Про державний нотаріат» вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських рад народних депутатів вчиняють: голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій.

Згідно пп. 2 п. 1 Наказу Міністерства юстиції Української РСР «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих» від 19 січня 1976 року №1/5 (далі Наказ) у відповідності зі статтею 14 Закону Української РСР «Про державний нотаріат» у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють такі нотаріальні дії - посвідчують інші угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном.

Відповідно до п. 29 цього Наказу службові особи виконавчих комітетів посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму.

Згідно п. п. 62, 64 зазначеного Наказу договори довічного утримання посвідчуються з додержанням загальних правил посвідчення договорів купівлі-продажу жилих будинків (частин будинків), квартир в будинках житлово-будівельних колективів індивідуальних забудовників, за винятком правила, викладеного в пункті 51 цієї Інструкції.

Крім того, при посвідченні вказаних договорів службова особа виконавчого комітету повинна перевірити документ, чи є відчужувач жилого будинку (частини будинку) або квартири непрацездатною особою (за віком або за станом здоров'я), про що зазначається в тексті договору.

На примірнику договору довічного утримання, що залишається у виконавчому комітеті Ради депутатів трудящих, робиться відмітка, в якій зазначаються реквізити документа, що підтверджує непрацездатність відчужувача.

При посвідченні договору довічного утримання службова особа виконавчого комітету накладає заборону відчуження жилого будинку (частини будинку), квартири, про що робить напис на договорі і повідомляє про це державну нотаріальну контору, що обслуговує район, на території якого знаходиться даний виконавчий комітет.

Таким чином, при укладенні між покійним ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 30 березня 1980 року договору довічного утримання не було порушено процедури нотаріального посвідчення такого договору.

Як розяснено в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

У відповідності до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяжень цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною і здійснюється відповідним органом в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно до ч. 9 ст. 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже враховуючи те, що до позивача ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 перейшло право власності на спірний житловий будинок за договором довічного утримання, однак у нього існують перешкоди для оформлення своїх прав у встановленому законом порядку, суд, використовуючи винятковий спосіб їх захисту визнання права власності, приходить до висновку, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташований за адресою: с.Порошково, вул. Центральна, №102 Перечинського району Закарпатської області.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. ст. 2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 182, 328, 392 ЦК України, ст. ст. 10, 15, 57-61, 174 ч. 4, 212-215, 218 ЦПК України, с у д, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташований за адресою: с. Порошково, вул. Центральна, №102 Перечинського району Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_6