Справа № 303/7609/16-ц
Номер рядка статистичного звіту 19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ПАТ «Дельта Банк» про розірвання попереднього договору та усунення перешкод в користуванні власністю,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання попереднього договору ВРТ № 643663 від 26.09.2012 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, та посвідчений нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1025. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 24.10.1987 року він та ОСОБА_6 перебувають у шлюбі. У 1991 році разом почали будувати будинок за адресою м. Мукачево, вул. Комарова,1-а, на будівництво якого взяли кредит в банку. У звязку з неможливістю виплачувати заборгованість по кредиту вирішили продати будинок за адресою м. Мукачево, вул. Комарова,1-а. В подальшому 26.09.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений попередній договір ВРТ № 643663, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобовязується у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості по кредиту продати будинок ОСОБА_3, а ОСОБА_3 в свою чергу купити будинок. Разом з тим, вказує на те, що ОСОБА_3 не виконала свої зобовязання за договором, а саме не погасила кредит. У звязку з цим вважає, що ОСОБА_3 порушила умови договору, а тому просить суд такий розірвати. Крім цього зазначає, що ОСОБА_3 самовільно поміняла замки від воріт та будинку, проживає в ньому, провела комунікації без його дозволу. Зазначені обставини порушують права ОСОБА_1 як власника на вільне користування та розпорядження своїм майном, у звязку з чим просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з житлового будинку та земельної ділянки в м. Мукачево, вул. Комарова, 1а.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, просили йогозадовольнити з наведених в ньому підстав. При цьому пояснили, що ОСОБА_3 відповідно до умов договору зобовязана була погасити кредит протягом одного місяця з моменту укладення попереднього договору. Крім того ОСОБА_3 додатково також мала виплатити ще 20000 доларів США в якості оплати за будинок в м. Мукачево на вул. Комарова, 1а. Також наголошували, що ОСОБА_3 порушено саме умови п. 5 попереднього договору.

Відповідач ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що вважають його безпідставним, необґрунтованими та просили відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не зявився, про час місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений попередній договір ВРТ № 643663, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1025. Відповідно до п. 1 цього договору ОСОБА_1 зобовязався у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості за кредитним договором № 390-0221002/ФК від 18.04.2008 року продати ОСОБА_3 належний йому незавершений будівництвом двоповерховий будинок та земельну ділянку на якій він розташований, що знаходяться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область. ОСОБА_3 в свою чергу зобовязалася купити цей будинок на умовах та за ціну, визначених цим договором. В п. 4 цього договору сторони узгодили ціну продажу будинку та земельної ділянки, яку визначили у 340000,00 грн.

Також відповідно до п. 6 договору сторони домовилися про те, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 взяла на себе зобовязання погашення кредиту ОСОБА_1, вказаного у п. 1 договору, який на момент посвідчення цього договору становить 254749,13 грн. основного боргу та 2393,97 грн. судового збору на, що ОСОБА_1 погоджується підписанням окремої заяви. При цьому зазначені суми розцінюються сторонами як аванс у рахунок наступного договору купівлі-продажу. Решта суми, обумовленої в п. 4 договору, буде сплачена при посвідченні основного договору. Крім того, відповідно до п. 6 договору ОСОБА_1 ствердив про відсутність будь-яких прав щодо будинку та земельної ділянки у третіх осіб за виключенням ПАТ «Дельта Банк». Додатково п. 7 договору сторони обумовили, що у випадку необґрунтованої відмови однієї із сторін від підписання основного договору інша сторона має право звернутися до суду з вимогою про примусове укладання такого основного договору. Також при погашення кредиту коштами ОСОБА_3, така матиме право звернутися до суду з позовом про визнання за нею право власності на будинок. Також визначено, що договір діє до повного виконання зобовязань.

Таким чином слід прийти до висновку, що сторони попереднього договору зобовязалися у майбутньому укласти договір купівлі-продажу нерухомості (основний договір) у встановленій законом формі та на умовах, визначених попереднім договором.

Відповідно до заяви від 26.09.2012 ОСОБА_1 дав свою згоду на те, щоб грошові кошти для погашення кредиту та повязаних з ним платежів у Мукачівському відділенні АТ ОСОБА_8 (Укрпромбанк) здійснювала ОСОБА_3 від свого імені, з видачею на її імя відповідних підтверджуючих документів. У матеріалах справи містяться копії квитанцій, які підтверджують внесення ОСОБА_3 коштів на погашення кредитних зобовязань ОСОБА_1 і ці обставини визнаються відповідачем. Згідно розписок від 10.09.2012року, 20.11.2012 року та 18.12.2013 року ОСОБА_1 одержав від ОСОБА_3 кошти в загальній сумі 11000 доларів США за недобудований будинок та земельну ділянку. Отримання цих коштів ОСОБА_1 також не заперечує.

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач вказує на те, що ОСОБА_3 відповідно до умов договору зобовязана була погасити кредит протягом одного місяця з моменту укладення попереднього договору проте свого обовязку за зобовязанням не виконала, у звязку з чим вважає, що ОСОБА_3 порушила умови договору і такий має бути розірваний. Крім того позивач також вказує на те, що ОСОБА_3 додатково також мала виплатити ще 20000 доларів США в якості оплати за будинок в м. Мукачево на вул. Комарова, 1а. У звязку із цим, ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_3 порушено саме умови п. 5 попереднього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди та укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір(оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Розкриваючи суть та правову природу попереднього договору слід виходити з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. При цьому в ч. 3 ст. 635 ЦК України зазначено, що зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Наведена норма дає визначення поняття попереднього договору, який в свою чергу тісно повязаний із основним договором. В той час, як основний договір завжди спрямований на передачу майна, виконання робіт, надання послуг або сплату грошей, за попереднім договором, сторони зобовязуються лише в майбутньому укласти такого роду угоду. Таким чином попередній договір являє собою організаційну угоду, яка не впливає на правовий режим майна, яке буде предметом основного договору.

У ст. 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за обєктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як субєктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

При цьому вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У звязку з цим судом встановлено наступне. Аналізуючи умови попереднього договору слід прийти до висновку, що сторони домовилися про укладення основного договору купівлі-продажу у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості за кредитним договором (п. 1 договору). Крім того ОСОБА_3 взяла на себе зобовязання погашення кредиту ОСОБА_1, який на момент посвідчення цього договору становить 254749,13 грн. основного боргу та 2393,97 грн. судового збору (п. 5 договору).

З огляду на зазначене, спростовується твердження позивача про порушення умов договору ОСОБА_3, оскільки жодної вказівки про те, що відповідач зобовязана була погасити заборгованість за кредитом саме у місячний чи будь-який інший строк з моменту укладення попереднього договору, договір не містить. Більше того у п. 1 договору місячний строк визначений саме для ОСОБА_1 Також позиція ОСОБА_1 про те, що нотаріусом при посвідченні договору невірно були сформовані його умови і в договорі мається на увазі саме місячний строк, встановлений для ОСОБА_3, як строк для погашення заборгованості, жодним чином не підтверджена. При цьому жодних змін до попереднього договору сторони не вносили і такий є правомірний в силу ст. 204 ЦК України. Більше того, відповідно до умов кредитного договору №391-0221002/ФК-08 від 18.04.2008 року, укладеного між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1, дата повернення кредиту визначена 17.04.2039 року.

Таким чином, вирішуючи спір в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, що в ході судового розгляду жодними доказами, в тому числі у умовами попереднього договору, не встановлено факт істотного порушення договору ОСОБА_3, приходить до висновку, що в задоволенні позову цій частині слід відмовити.

Крім того суд звертає увагу і на те, що ч. 2 ст. 635 ЦК містить спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Вирішуючи позов в частині заявлених вимог про усунення перешкод в користуванні власністю суд виходить з наступного.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті.

Як встановлено судом, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЗК № 056690 від 18.12.2006 року. Крім того, згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 18317906 від 31.03.2008 року власником незавершеного будівництвом будинку, що знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А є ОСОБА_6

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на зазначене можливим є застосування цивільно-правових способів захисту, передбачених ст.ст. 16, 391 ЦК України, відповідно до яких власник управі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення і дає можливість захистити порушене право.

Відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають слугувати посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт обєктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Як розяснено в п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. До того ж у п. 33 вказано, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

У звязку з чим судом встановлено наступне. Факт проживання ОСОБА_3 у будинку в м. Мукачево, вул. Комарова, 1а безпосередньо визнається самим відповідачем та не потребує окремого доказування. Разом тим встановлено, що відповідно до довідки ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» № 1-07611 від 16.07.2014 року ОСОБА_3 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того також встановлено, що жодної домовленості про можливість проживання ОСОБА_3 в будинку в м. Мукачево, вул. Комарова, 1а між сторонами не укладалося, ОСОБА_3 не є членом сімї ОСОБА_6 в розумінні ст. 405 ЦК України. Зазначене в сукупності свідчить про відсутність у відповідача будь-якого законного права на користування спірним будинком та земельною ділянкою.

Разом з тим відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України).

Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Із зазначеного слід зробити однозначний висновок, що як заміна первісного відповідача належним відповідачем, так залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. Одночасно в ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань.

Таким чином враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 33 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обовязок щодо розяснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд не праві вирішувати питання про права та обовязки особи, яка не є стороною у справі, а тому позов в частині усунення перешкод в користуванні власністю ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, відповідачем не спростовано доводів позивача в цій частині заявленого позову, не доведено факту, що житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_3 займає на законних підставах, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушених права позивача, у звязку з чим слід усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку та земельної ділянки в м. Мукачево, вул. Комарова, 1а.

Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 275,60 грн. (1/2 від немайнової вимоги про усунення перешкод) судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 16, 391, 509, 526, 530, 610, 611, 626, 638, 635, 640, 651 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ПАТ «Дельта Банк» про розірвання попереднього договору відмовити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку та земельної ділянки в м. Мукачево, вул. Комарова, 1а.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 275,60 гривень судових витрат.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний