Справа № 203/1931/16-ц
Провадження № 2/0203/841/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2016 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа Пята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності, внесення змін до технічної характеристики квартири,

у с т а н о в и в:

26 квітня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відділу державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2, третя особа Пята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з родиною проживає у комунальній квартирі, розташованій за адресою: м. Дніпро, пр. Пушкіна, 51/3. Квартира складається з чотирьох кімнат, дві з яких загальною площею 31,9 м2 займає позивач, а дві ОСОБА_2 (загальна площа 25,5 м2), двох коридорів і вбиральні. Разом з ОСОБА_2 у квартирі мешкала ОСОБА_4 Після приватизації ОСОБА_2 та ОСОБА_4 своєї частини квартири 06.10.1993 року виявилося, що приватизованими стали також і місця загального користування (коридори та вбиральню). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року свідоцтво про право власності ОСОБА_2 в частині зазначення загальної площі приватизованої квартири (42,8 м2) було визнано недійсним. Таким чином, ОСОБА_2 залишилася власником квартири житловою площею 25,5 м2 (житлові кімнати площею 10,4 м2, 15,1 м2 відповідно) та ? частини площі загального користування 13,95 м2. Між тим, до ухвалення судом рішення ОСОБА_2 встигла зареєструвати своє право власності на спірне майно. 01.08.1994 року ОСОБА_4 померла. 30.05.2013 року третьою особою на імя ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 Вказане свідоцтво, право, зареєстроване за ним, а також право, зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року, з урахуванням судового рішення, заважають позивачу реалізувати її право на приватизацію двох кімнат, якими вона користується, що стало причиною її звернення до суду з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 року, скасування державної реєстрації права власності на підставі цього свідоцтва, а також скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року (а.с.а.с. 2 4, 14, 18 20).

14 червня 2016 року суд своєю ухвалою замінив відділ державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області.

14 липня 2016 року суд постановив ухвалу, якою залучив до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

23 вересня 2016 року позивач доповнила свій позов вимогами про внесення змін до технічної характеристики спірної квартири, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину (46/200 часток), а також внесення змін до технічної характеристики спірної квартири, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року (з 51/100 часток на 46/100 часток) (а.с.а.с. 117, 118).

01 червня 2016 року ОСОБА_2 подано заяву про застосування правил позовної давності до вимоги про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року (а.с. 59).

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради до суду не зявилися, були повідомлені належним чином. Раніше у судових засіданнях представники відповідачів заперечували проти позову.

ОСОБА_2 до суду також не зявилася, звернувшись з клопотанням про оголошення у справі перерви у звязку з її зайнятістю на роботі. Суд не знайшов у причинах, зазначених у клопотанні, ознак поважності, оскільки відповідних доказів відповідач суду не надала, як і не забезпечила явку свого представника, який також брав участь у справі.

Представник Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори до суду також не зявився, звернувшись з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с. 67).

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні було встановлено, що позивач з родиною мешкає у квартирі АДРЕСА_1, займаючи дві житлові кімнати загальною площею 31,9 м2. Решту дві житлові кімнати загальною площею 25,5 м2 займає ОСОБА_2

Квартира згідно з планом будівлі складається з наступних приміщень: поз. 1 коридор 5,1 м2, поз. 2 житлова кімната 11,7 м2, поз. 3 житлова кімната 20,2 м2, поз. 4 коридор 5,3 м2, поз. 5 житлова кімната 10,4 м2, поз. 6 житлова кімната 15,1 м2, поз. 7 кухня 8,4 м2, поз. 8 кухня 7,2 м2, поз. 9 вбиральня 0,9 м2, поз. 10 умивальня 1,0 м2.

06 жовтня 1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження №7-1471 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким вони стали власниками 51/100 часток квартири АДРЕСА_2 (загальна площа приватизовано житла 42,8 м2), до яких увійшли житлові кімнати площею 10,4 м2 та 15,1 м2 (а.с. 5).

При виготовленні приватизаційних документів спочатку як на окрему двокімнатну квартиру загальною площею 40,5 м2, а згодом при підготовці приватизаційних документів на ці ж приміщення була допущена помилка: до площі, яку займали ОСОБА_2 та ОСОБА_4, помилково були внесені приміщення загального користування.

Того часу кімнати площею 11,7 м2 і 20,2 м2, які тепер займає позивач, були визнані нежитловими і здавалися в оренду. Рішенням виконавчого комітету Кіровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 22.07.1994 року №1236 ці приміщення були включені до службового житлового фонду. 22.07.1994 року позивачеві на вказані приміщення було видано ордер №393 (а.с.а.с. 12, 49 51, 70).

01 серпня 1994 року ОСОБА_4 померла.

30 травня 2013 року третьою особою на імя ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким остання стала власником 51/200 часток спірної квартири після смерті ОСОБА_4 (а.с.а.с. 10, 11).

17 квітня 2014 року апеляційний суд Дніпропетровської області своїм рішенням визнав недійсним свідоцтво про право власності на житло від 06.10.1993 року в частині розміру загальної приватизованої площі (42,8 м2). Таким чином, ОСОБА_2 залишилася власником квартири житловою площею 25,5 м2 (житлові кімнати площею 10,4 м2, 15,1 м2 відповідно) та ? частини площі загального користування 13,95 м2. Рішення суду набрало законної сили (а.с.а.с. 6 9).

Таким чином, оскільки апеляційний суд Дніпропетровської області, ухвалюючи рішення від 17.04.2014 року, не досліджував питання скасування реєстрації права власності на підставі свідоцтва від 06.10.1993 року, а також правомірності видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, остання й дотепер лишається формальним власником нерухомого майна площею 42,8 м2 (тобто і усіх приміщень загального користування).

ОСОБА_3 адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ані Пята дніпропетровська державна нотаріальна контора за зверненнями позивача не внесли до відповідних реєстрів записи про скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на ? частину місць загального користування (а.с.а.с. 119, 120).

Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Усі викладені вище обставини були встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року. При цьому у цивільній справі, у якій судом апеляційної інстанції 17.04.2014 року було ухвалене рішення, брали участь і ОСОБА_1, і ОСОБА_2, а предметом спору були саме права на квартиру АДРЕСА_1.

Таким чином, усі викладені факти й обставини не потребують додаткового доведення в силу статті 61 ЦПК.

Згідно з основами цивільного законодавства визнання акту недійсним тягне за собою нікчемність усіх вчинених на його виконання юридично значущих дій, оскільки такий акт визнається недійсним саме від його видання (складання).

Відтак, оскільки свідоцтво про право власності на житло від 06.10.1993 року за рішенням суду є недійсним (частково), то й свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на його підставі 30.05.2013 року, також має бути визнане недійсним з відповідним скасуванням реєстрації права власності, набутого на підставі такого свідоцтва.

Суд також вважає обґрунтованою позовну вимогу про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993 року, оскільки, незважаючи на часткове визнання цього свідоцтва недійсним, речові права у визнаній недійсною частині й дотепер зареєстровані у відповідному реєстрі прав на нерухоме майно.

Між тим, ця вимога має бути задоволена частково щодо зареєстрованого на підставі визнаної недійсною частини свідоцтва від 03.10.1993 року права ОСОБА_2

При цьому суд вважає безпідставною заяву ОСОБА_2 про застосування правил позовної давності до вимоги про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року з наступних підстав.

Так, відповідач, стверджуючи про закінчення позовної давності, зазначила, що позивач була обізнана про наявність цього свідоцтва ще у квітні 2013 року (коли їй було відмовлено у позові про визнання свідоцтва про право власності на жило недійсним), отже трирічний строк для скасування його державної реєстрації закінчився. Цей довід є хибним, оскільки у відповідності з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України (далі ЦК) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Між тим, порушення права позивача існуванням реєстрації свідоцтва настало лише після 17.04.2014 року під час підготовки документів для приватизації належних їй приміщень.

Позовні вимоги про внесення змін до технічної характеристики спірної квартири не підлягають задоволенню, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права (статті 16 ЦК).

Керуючись статтями 4 11, 15, 18, 57 60, 169, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа Пята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності, внесення змін до технічної характеристики квартири задовольнити частково.

Визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 30 травня 2013 року Пятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстроване у реєстрі за №3-872 (спадкова справа №16/95), за яким ОСОБА_2 набула у порядку спадкування за зап овітом після смерті ОСОБА_4 право власності на 51/200 частину квартири АДРЕСА_3, недійсним.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 травня 2013 року Пятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за №3-872 (спадкова справа №16/95), у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 жовтня 1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження №7-1471, на 51/100 частину квартири АДРЕСА_3 у частині розміру загальної приватизованої площі 42,8 м2, залишивши реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житлову площу 25,5 м2 (житлові кімнати площею 10,4 м2, 15,1 м2 відповідно) та ? частини площі загального користування 13,95 м2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його постановлення. У разі якщо рішення було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 21 жовтня 2016 року.

Суддя М.О. Католікян