10.05.16
Справа № 235/473/16-ц
Провадження № 2/235/527/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Красноармійськ
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області
в складі головуючого судді Хмельової С.М.
за участю представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2
представника відповідача Пижова В.В.
секретаря судового засідання Кучерявого М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду №7 м. Красноармійська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_3 з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він працював на Тваринному комплексі ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» електрогазозварником 4 розряду служби головного інженера та технічного обслуговування тваринницького комплексу управління з забезпечення діяльністю тваринницького комплексу з 25.07.2014р.

Після отримання повістки з ІНФОРМАЦІЯ_1 про призов на строкову військову службу з 06.04.2015 року, він надав її до відділу кадрів підприємства для оформлення документації, згідно вимог трудового законодавства України.

Згідно наказу № 11 к/УТК від 31.03.2015 року позивач був звільнений з 01.04.2015 року у зв`язку з призивом на військову службу п.З ст. 36 Кодексу законів про працю України, що підтверджується копією трудової книжки.
08.04.2015 року був відправлений з Красноармійсько- Селідовського ОМВК до місця проходження військової служби. З 08.04.2015 року по 07 жовтня 2016 року перебуває на строковій військовій службі у військовій частині пп НОМЕР_1 Збройних Сил України, що підтверджується довідкою № 123 від 02.05.2015р.

Нещодавно, від інших призовників, з якими позивач проходить військову службу він дізнався про те, що з часу призову до військової служби у квітні 2015р. вони щомісячно отримують середній заробіток від підприємств, де працювали до призову, і їх не звільнено з роботи , а увільнено від роботи на підставі ст. 119 КЗпП України.

Крім того, тим призовникам його призову, яких помилково звільнили з роботи на підставі п.З ст. 36 КЗпП України (яка застосовується у випадку призову у мирний час) підприємства надіслали повідомлення про необхідність повернення трудових книжок у терміновому порядку до відділу кадрів, накази про звільнення скасовані з проведенням щомісячно виплати середнього заробітку з часу призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відразу, як про це дізнався, позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою від 25.10.2015 року з проханням скасувати наказ про його звільнення з роботи з ПрАТ «АПК- ІНВЕСТ» № 11 к/УТК від 31.03.2015 року, який було прийнято помилково, без врахування вимог діючого законодавства, та просив прийняти рішення про увільнення його від роботи, починаючи з 08.04.2015 року (день відправлення у військову частину з військового комісаріату - початок проходження строкової військової служби), із збереженням за ним середнього заробітку, відповідно до ст. 119 КЗпП України.
Позивач вважав, що підприємство, де він працював до призову, у добровільному порядку анулює його звільнення та буде провадити виплати середнього заробітку, відповідно до ст. 39 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу та ст. 119 КЗпП України.
17.12.2015 року за адресою реєстрації місця проживання АДРЕСА_1 надійшов лист відповідача з відповіддю № 887-1 від 08.12.2015 р. якою відмовлено у задоволенні заяви позивача про скасування наказу № 11 к/УТК від 31.03.2015 р., мотивуючи тим, що на час його звільнення діючим законодавством України не передбачалось збереження місця роботи, посади і компенсації з бюджету середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, особам, в яких вони працювали на час призову на строкову військову службу.

Вважає, що його звільнення з роботи на ПАТ «АПК-ІНВЕСТ» відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, його порушені трудові права підлягають захисту шляхом скасування незаконного наказу про звільнення з роботи з ПАТ «АПК- ИНВЕСТ» № 11 к/УТК від 31.03.2015 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Указом Президента України від 14.01.2015 року, затвердженого Законом України від 16.01.2015 року прийнято рішення про оголошення та проведення протягом 2015 року часткової мобілізації (далі - мобілізація) у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На час звільнення 01.04.2015 року позивач не знав про порушення трудових прав та що його звільнили незаконно. Як війсьвослужбовець строкової військової служби він відбув на місце служби 08.04.2015 року. Лише наприкінці жовтня 2015 року дізнався, що відповідач звільнив його незаконно, що на нього поширювались дія ст. 39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.119 КЗпП України, і за працівниками, призваними на строкову військову службу у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

Позивач є військовослужбовцем строкової військової служби та не має можливості покинути військову службу, приїхати додому, зайнятися захистом своїх прав, особисто відвідати підприємство відповідача, збирати необхідні документи для звернення до суду, оскільки відповідач у добровільному порядку не бажає відновити його порушені трудові права та виконувати вимоги ст. 119 КЗпП України, про що йому стало відомо тільки після отримання 17.12.2015 року письмової відповіді № 887-1 від 08.12.2015р. Позивач звертався за захистом до Красноармійської міської прокуратури та Державної інспекції праці України, однак, визнаючи порушення підприємством трудового законодавства, йому повідомляють, що тільки суд може поновити його трудові права.

Позивачу відомо, що ст. 233 КЗпП України встановлено місячний строк для даернення до суду з позовом про поновлення на роботі. З урахуванням наведених вище обставин і того, що він з 08.04.2015 року перебуває на строковій військовій сяужбі, вважає, що строк для звернення до суду пропущено з поважних причин і просить суд задовільнити його вимогу про поновлення строку для звернення з позовом до суду.
Мати позивача ОСОБА_4 допомагає йому у оформленні документів для звернення до суду з позовом щодо захисту моїх порушених прав. За його проханням вона поїхала за місцем роботи для отримання копії наказу про звільнення, довідки про середній заробіток, однак, її навіть не пропустили на територію підприємства відповідача, адвокаський запит також відмовилися прийняти.

Тому, розмір середньоденного заробітку перед звільненням позивача з роботи 01.04.2015 року він зазначає приблизно. У середньому, розмір зарплати на час звільнення складав 4600 грн., відповідно середньоденний заробіток становить 224,39 гр.:

лютий 2015 р. -4600 грн.- 20 роб.дн.; березень 2015р. - 4600 грн,- 21 роб.дн.; 9200 грн. : 41 роб.дн. = 224,39 грн.

Сума середнього заробітку, яку має сплатити відповідач за період з 08 квітня 2015 року по цей час, становить 44429,22 грн., з розрахунку: 224,39 грн. х 198 роб. дн.

Під час слухання справи позивач уточнював позовні вимоги в частині стягнення суми середнього заробітку, та остаточно на день розгляду справи в суді визначив суму 59668,78 гривень.

Позивач просить суд поновити строк для звернення до суду. Скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за вимушеного прогулу з 08.04.2015 року по день розгляду справи, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця.

Позивач до судового засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача - ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Представник надав заперечення, в яких зазначили, що ознайомившись з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, відповідач вважає позовні вимоги позивача необгрунтованими та такими, що мають бути залишені судом без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до наказу про прийняття на роботу № 66 К/СК-2 від 24.07.2014 p., громадянин ОСОБА_3 дійсно був прийнятий на роботу до виробничого структурного підрозділу Тваринницький комплекс ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» на посаду Електрогазозварник 4 розряду служби головного інженера та технічного обслуговування тваринницького комплексу, управління з забезпечення діяльністю тваринницького комплексу з окладом згідно штатного розпису.

На підставі наданої власноручно написаної заяви ОСОБА_3 від 27.03.2015 р. та повістки, виданої Красноармійсько-Селидовським об`єднаним міським військовим комісаром підполковником ОСОБА_5 , відповідачем було видано наказ № 11 К/УТК від 31.03.2015 р. «Про звільнення ОСОБА_3 » на підставі пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України (в редакції від 05 березня 2015 року - чинній на дату видання оскаржуваного наказу), а саме, у зв`язку з призовом на військову службу.

Так, відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України (в редакції від 05 березня 2015 року - чинній на момент виникнення правовідносин щодо звільнення працівника), підставою для припинення дії трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з повістки, ОСОБА_3 був призваний на військову строкову службу, а не за мобілізацією, в рамках Указу Президента «Про часткову мобілізацію» № 15/2015 від 14.01.2015 р., затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №113-УІІІ від 15.01.2015р.

Таким чином, на момент припинення трудових відносин з ОСОБА_3 нормами Кодексу законів про працю України не передбачалося можливості збереження робочого місця за працівниками, що проходять строкову військову службу.

Пізніше, до частини третьої статті 119 КЗпП України були внесені зміни, та гарантії щодо збереження робочого місця за працівниками, розповсюджувалося й на осіб, призваних на строкову військову службу, натомість, ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Також, наголошують, що згідно статті 1 Кодексу законів про працю України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, (стаття 4 КЗпП України).
В той же час, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», прийнятий не у відповідності до норм Кодексу законів про працю України, та здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Про це чітко зазначено у преамбулі закону.

Таким чином, норми Кодексу законів про працю України та норми закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є спеціальними, але регулюють різні за правовою природою види правовідносин (які саме, було зазначено вище), та не можуть заміняти один одного, не мають пріоритету один проти іншого, та застосовуються в різних сферах.

ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» готове прийняти Позивача на роботу знову після проходження строкової військової служби у Збройних силах України, у разі виявлення такого бажання Позивачем (за наявності вільних вакансій), про що Відповідач зазначав у листі-відповіді вих.. № 887-1 від 08.12.2015 на лист ОСОБА_3 .

За таких умов, позовні вимоги Позивача є незаконними та необгрунтованими та мають бути залишені судом без задоволення у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_3 25.07.2014р. прийнятий на роботу до ПАТ «АПК-ІНВЕСТ» на посаду електрогазозварник 4 розряду служби головного інженера та технічного обслуговування тваринницького комплексу управління з забезпечення діяльністю тваринницького комплексу. 01.04.2015 року звільнений у зв`язку з призовом на військову службу п.3 ст. 36 КЗпП України (а.с.6-9).

ОСОБА_3 призвано на військову строкову службу і зараховано в команду № К-41, прибути на збірний пункт 07.04.2015р. (а.с.30).

Наказом № 11 К/УТК від 31.03.2015 р. звільнено ОСОБА_3 з 01.04.2015 року (а.с.31).

Згідно довідки військової частини пп НОМЕР_1 від 02.05.2015р. за № 123 солдат ОСОБА_3 з 08.04.2015 року по 07.10.2016 року перебуває на строковій військовій службі у військовій частині пп НОМЕР_1 Збройних Сил України (а.с.10).

Середньоденна заробітна плата за період лютий-березень 2015 року складає 220,18 гривень (а.с.56).

Згідно довідки Красноармійсько-Селидівського об`єднаного міського військового комісаріату від 11.11.2015р. ОСОБА_3 відправлений 08.04.2015 року на збірний пункт Донецького ОВК м. Костянтинівка для призову до Лав ЗС України (а.с.59).

ІНФОРМАЦІЯ_2 на запит суду надано відповідь від 29.03.2016 р. за № 1159 в якій зазначено, що ОСОБА_3 згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 № 25 від 16.03.2015р. «Про призов громадян на строкову військову службу», на виконання вимог Указу Президента України від 17.02.2015р. № 88/2015 «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році», 08.04.2015 року був призваний на строкову військову службу до лав Збройних Сил України, як такий що пройшов професійно-психологічний відбір і відповідає установленим вимогам проходження військової служби.

З метою соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час дії особливого періоду, у статті 119 КЗпП України (із змінами та доповненнями), та статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (із змінами та доповненнями) визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом на час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», і почали діяти з 08.02.2015 року, відповідно до Закону України від 15.01.2015 № 116-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».

На підставі вищенаведеного, згідно припису частини 3 статті 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, тобто тих прав і свобод, які людина і громадянин мали на підставі раніше чинних законів, ІНФОРМАЦІЯ_2 вважає, що починаючи з 08 лютого 2015 року, всі працівники які були звільнені з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із призовом на строкову військову службу, мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності змін до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», внесених Законом України від 15.01.205 року за № 116-УІІІ, шляхом скасування наказу про звільнення, внесення відповідного запису до трудової книжки (за її наявності на підприємстві, в установі, організації) та особової справи (особової картки) працівника.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Відповідно до статтей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час призову та звільнення позивача з роботи) призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту "ґ"частини другої статті 26 цього Закону.
За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше ніж на один рік.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» окремим видом служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Виконання військового обов`язку і особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим законом та іншими нормативно-правовими актами.
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 15.01.2015 року, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України у 2015 році оголошено часткову мобілізацію. У пункті 7 Указу доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Відповідно до статті 119 Кодексу Законів про працю України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.3 статті 36 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час призову та звільнення позивача з роботи) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економики, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та
охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Таким чином, згідно чинного діючого законодавства, після оголошення Президентом України мобілізації, в Україні наступає особливий період.
Позивач подав заяву на звільнення у зв`язку з призовом на військову службу (а.с.29).
Так, з матеріалів справи вбачається, що після звільнення позивач звернувся з заявою до відповідача, прокуратури, управління держпраці щодо свого звільнення та просив сприяти поновленню його порушеного права. Зазначене свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на подачу заяви про звільнення.
Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», і почали діяти з 08.02.2015 року, відповідно до Закону України від 15.01.2015 № 116-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 був призваний до військової служби саме під час дії особливого періоду, отже на нього розповсюджуються гарантії та компенсації передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 Кодексу Законів про працю України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", та яким надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
З наказом про звільнення позивач ознайомлений 31.03.2015 року (а.с.31), з 7 квітня 2015 року перебуває на військовій службі (а.с.30), протягом певного часу намагався в позасудовому порядку вирішити питання щодо поновлення на роботі, тому суд вважає поважними причинами пропуск строку для звернення до суду та поновлює строк.
Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. Середньоденна заробітна плата позивача за період лютий-березень 2015 року складає 220,18 гривень. Кількість робочих днів в період з 08.04.2015 року на день розгляду справи в суді (06.05.2016) складає 270 днів, таким чином розмір середнього заробітку складає 220,18 гривень *270 днів = 59448,60 гривень. Дана сума підлягає обмеженню строком в один рік, відповідно до статті 235 КЗпП України. Таким чином, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить: 252 робочих дні*220,18 гривень= 55485,36 гривень.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Частиною 3 статті 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати, за подання позову майнового характеру 1 відсоток ціни позову. Тобто, при подачі даного позову необхідно було б сплатити 551,20 грн. за вимогу немайнового характеру та 554,85 грн. за вимогу майнового характеру.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Тому зазначений судовий збір підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 3, 10, 11, 27, 59, 60, 61, 88, 192, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 119, 213-235 КЗпП України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 строк для звернення з позовом до суду.

Скасувати наказ про звільнення ОСОБА_3 з Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» № 11/к/УТК від 31.03.2015 року.

Поновити ОСОБА_3 на посаді електрогазозварник 4 розряду служби головного інженера та технічного обслуговування тваринницького комплексу управління з забезпечення діяльністю тваринницького комплексу на Приватному акціонерному товаристві «АПК-ІНВЕСТ» ().

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2015р. по 08.04.2016р. в сумі 55485 (п`ятдесят п`ять тисяч чотириста вісімдесят п`ять) гривень 36 копійок.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» на користь держави судовий збір в сумі 1106 (одна тисяча сто шість) гривень 05 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя :