Справа № 454/299/15 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/4736/16 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Берези В.І., Бойко С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта ГУМВСУ у Л/о - Мисак О.В., представника ГУДКСУ у Л/о - Стегній А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з участю третьої особи на стороні позивача - Державного підприємства «Львіввугілля» в особі «Шахта Лісова», третьої особи на стороні відповідача - ОСОБА_7, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування заробітку, втраченого у зв'язку із втратою працездатності внаслідок злочину та потреб у додаткових видах допомоги,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд із позовною заявою, неодноразово уточненою у ході судового розгляду справи - до відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якій, після уточнень просив стягнути з відповідача на свою користь втрачений заробіток через втрату його професійної працездатності в період з 15.12.2005 року по 31.08.2015 року в розмірі 202 911 грн. 49 коп. внаслідок заподіяння йому ОСОБА_7 28.08.2005 року тяжких тілесних ушкоджень при здійсненні ним функцій представника влади на посаді дільничого інспектора міліції Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області; втрачений заробіток щомісячно, починаючи з 01.09.2015 року і безтерміново аж до внесення змін у чинне законодавство, в сумі 514 грн. 98 коп.; додаткові витрати, викликані необхідністю придбання за власні кошти ліків на його лікування в КП «ЛОР «Львівський обласний госпіталь інвалідів війни репресованих ім. Юрія Липи» протягом 2005, 2007, 2008 років в розмірі 2 873 грн. 34 коп.; судові витрати у справі.

Свої вимоги мотивував тим, що йому 28.08.2005 р. у дворі будинку АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_7, який на той час здійснював функції представника влади на посаді дільничного інспектора міліції Сокальського РВ ГУ МВСУ у Львівській області, внаслідок незаконного застосування останнім табельної зброї, було спричинено вогнепальне поранення, яке віднесено до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Внаслідок зазначених злочинних дій гр. ОСОБА_7 він втратив свою професійну працездатність, що потягнуло певні невідворотні наслідки у його житті, такі як звільнення з роботи за цією ознакою, відсутність можливості самостійно заробляти собі на життя тощо. У свою чергу, останнього притягнено до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 121 КК України, а обвинувальний вирок у справі набрав законної сили. Враховуючи, що гр. ОСОБА_7 під час заподіяння йому вогнепального поранення перебував на службі у правоохоронних органах і виконував покладені на нього посадові обов'язки, відтак за заподіяну шкоду майнову відповідальність повинен нести роботодавець - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, до кого, власне, він і звернувся із даним позовом.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Вирішено стягнути з Головного управління МВС України у Львівській області в особі ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області на його користь втрачений заробіток через втрату професійної працездатності в період з 15.12.2005 року по 31.08.2015 року в розмірі 202 911 грн. 49 коп., а також додаткові витрати, викликані необхідністю придбання за власні кошти ліків на його лікування в КП «ЛОР «Львівський обласний госпіталь інвалідів війни репресованих ім. Юрія Липи» протягом 2005, 2007, 2008 років в розмірі 2 873 грн. 34 коп.. Вирішено питання судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

Не погоджуючись із даним рішенням у повній мірі, позивач ОСОБА_4 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги, із посиланням на приписи ст. ст. 1195, 1197, 1202 ЦК України, покликається на те, що в цілому оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, однак таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права у певній частині.

Так, зазначає, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на його користь втраченого заробітку, починаючи із 01.09.2015 року в сумі 514 грн. 98 коп. щомісячно, безтерміново. Вважає, що відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, працівником якого на момент завдання йому шкоди був гр. ОСОБА_7, зобов'язаний відшкодовувати йому шкоду щомісячними платежами з урахуванням ступеня втрати своєї професійної працездатності та середньої заробітної плати, а та обставина, що він може виконувати роботу на шахті, не пов'язану із важким фізичним навантаженням та переохолодженням, аж ніяк не може бути підставою для відмови у позові у наведеній частині, так як судом встановлено втрату ним 10% професійної працездатності, яку він не зможе застосувати у роботі і це, у свою чергу, буде негативно впливати на його робочі показники та заробітну плату. Тому, ця втрата професійної працездатності також повинна бути компенсована за рахунок відповідача щомісячними платежами.

В іншій частині з оскаржуваним рішенням погоджується, так як відповідні висновки суду вважає вірними.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 травня 2016 року змінити, а саме скасувати таке рішення в частині, в якій йому відмовлено в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення - про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В решті рішення суду просить залишити без змін.

З оскаржуваним рішення у повній мірі не погодився відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги покликається на те, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області не може бути належним відповідачем за заявленими позовними вимогами, оскільки ОСОБА_7, який заподіяв тяжкі тілесні ушкодження позивачу при здійсненні ним функцій представника влади, діяв від імені Сокальського РВ. Відтак, саме Сокальський РВ ГУ МВС України у Львівській області має нести встановлену відповідальність за заподіяну шкоду.

Також вказує на те, що заподіяна шкода повинна відшкодовуватись не безпосередньо органами державної влади, а за рахунок коштів державного бюджету. Відтак, до участі у справі у якості співвідповідача слід було залучати Державну казначейську службу України, чого зроблено не було. У свою чергу, у кошторисі видатків Міністерства внутрішніх справ України відсутня стаття КЕКВ для можливості виконання рішення суду, що ще раз, на думку апелянта, доводить незаконність покладеного судом обов'язку щодо стягнення коштів безпосередньо з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, а не за рахунок державного бюджету України.

Зазначає також і про ту обставину, що матеріали справи не містять належних доказів про понесення позивачем збитків у вигляді додаткових витрат на лікування та придбання ліків (товарних чеків, рецептів тощо), як і не визначено коефіцієнт росту у період з 2005 року по 2014 рік включно, а, відтак, коефіцієнт 5,15% міг застосовуватись лише з 01.01.2015 року, чого судом першої інстанції враховано не було.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників процесу, котрі з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що згідно із вироком Сокальського районного суду Львівської області від 12.06.2013р., котрий набрав законної сили, ОСОБА_7 28.08.2005р., перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_1, здійснюючи функції представника влади на посаді дільничого інспектора Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області, маючи спеціальне звання капітана міліції та виконуючи свої службові обов'язки з охорони громадського порядку, внаслідок незаконного застосування табельної зброї, спричинив гр. ОСОБА_4 вогнепальне поранення, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 118 від 17.07.2015 року гр. ОСОБА_4 28.08.2005 року отримав вогнепальне (кульове) поранення лівого стегна з відкритим багатоуламковим переломом лівої стегнової кістки. Внаслідок вогнепального поранення гр. ОСОБА_4 у період з 15.12.2005 року по 01.01.2008 року був визнаний інвалідом ІІ-ї групи і згідно п. 108 Наказу № 238 мав 60 % стійкої втрати професійної працездатності. У період з 10.01.2008 року по 01.02.2009 року він був визнаний МСЕК інвалідом ІІІ-ї групи і, відповідно цьому, мав 40% стійкої втрати професійної працездатності згідно п. 109 «а» та п. 6 «б» Наказу № 238. При обстеженні МСЕК гр. ОСОБА_4 30.01.2009 року встановлено наступний діагноз: «консолідований вогнепальний перелом лівої стегнової кістки в середній третині. Післятравматичний остеомієліт лівої стегнової кістки в стадії стійкої ремісії. Післятравматична лівобічна невропатія малогомілкового нерву». З цього приводу він більше не був визнаний інвалідом, проте по наслідках перенесеної травми за період з 30.01.2009 року до червня 2015 року у нього стійка втрата професійної працездатності становила 15% згідно п.110 та п.6 «а», Наказу № 238. Така динаміка зміни свідчить про зменшення відсотків втрати працездатності у потерпілого, через позитивну динаміку реабілітації. При обстеженні потерпілого членами комісії на даний час встановлено, по по наслідках перенесеної травми у позивача має місце стійка втрата професійної працездатності в розмірі 10% згідно п.12.5 таблиці № 9 Наказу № 420 МОЗ від 05.06.2012 року. У комісії немає медичних даних для визначення терміну часу відносно алгоритма зміни відсотків втрати працездатності на майбутнє. По цьому ж висновку МСЕК позивач може також виконувати роботу на шахті, яка не пов'язана із важким фізичним навантаженням та переохолодженням. Він не потребував додаткових видів допомоги, крім лікування призначеного лікуючими лікарями.

Відтак, колегія суддів погоджується з правильністю посилання позивачем при зверненні до суду із даним позовом про відшкодування заподіяної шкоди у вигляді втраченого заробітку у зв'язку із втратою працездатності внаслідок злочину на положення ст. 1172 ЦК України, котра передбачає обов'язок юридичної особи щодо відшкодування шкоди, завданої її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, так як матеріалами справи беззаперечно встановлено ту обставину, що ОСОБА_7 заподіяв позивачу шкоду здоров'ю під час виконання ним своїх службових обов'язків.

Однак, а ні позивачем при зверненні до суду із даним позовом, а ні судом під час розгляду справи не враховану ту обставину, що ОСОБА_7 під час заподіяння такої шкоди був на роботі як працівник правоохоронного органу і займав посаду дільничного інспектора міліції Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області, яке, у свою чергу, входило до структури Міністерства внутрішніх справ України і, після правонаступництва та зміни назви структурного підрозділу, надалі входить у структуру Міністерства внутрішніх справ України.

Відтак, в незалежності відправонаступництва зазначеного структурного підрозділу при Міністерстві внутрішніх справ України, позивачу при зверненні до суду слід було вірно визначити відповідачем Міністерство внутрішніх справ України і саме таке повинно відповідати за вимогами про відшкодування шкоди, а не його структурні підрозділи.

Окрім того, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не застосовано положення ст. ст. 1, 5, 25 спеціального, у даному випадку, закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Закону України «Про міліцію», за яким міліція в Україні - це державний озброєний орган державної виконавчої влади, а працівники міліції є представниками державного органу виконавчої влади. Особи, які постійно чи тимчасово здійснюють функції представників влади, є службовими особами. Міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Для забезпечення громадського порядку працівники міліції зобов'язані вживати заходів незалежно від свого підпорядкування. Міліція поважає гідність особи і виявляє до неї гуманне ставлення, захищає права людини незалежно від її соціального походження, майнового та іншого стану, расової та національної належності, громадянства, віку, мови та освіти, ставлення до релігії, статі, політичних та інших переконань. У взаємовідносинах з громадянами працівник міліції повинен виявляти високу культуру і такт. У разі невиконання працівниками міліції вимог, встановлених цією статтею, особа, права якої були порушені, та/або її представники (родичі, захисник) можуть звернутися до суду із заявою про відшкодування шкоди у встановленому законом порядку. Працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність. При порушенні працівником міліції прав і законних інтересів громадянина міліція зобов'язана вжити заходів до поновлення цих прав, відшкодування завданих матеріальних збитків, на вимогу громадянина публічно вибачитися.

Аналіз наведених вище норм дає підстави стверджувати, що за дії працівника міліції ОСОБА_7 перед позивачем Міністерство внутрішніх справ України несе цивільно-правову відповідальність саме за рахунок коштів державного бюджету України через Державну казначейську службу України, так як ОСОБА_7 був службовою особою державного органу виконавчої влади і під час виконання своїх службових обов'язків виконував функції представника влади. Відтак, за спричинену ним шкоду відповідальність повинна нести держава, а співвідповідачем у справі повинна бути Державна казначейська служба України.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, а, навпаки, ухвалою від 01.04.2016 року, за заявою позивача, позовні вимоги, що були заявлені до Державної Казначейської служби України, залишив без розгляду. Зазначена ухвала суду ніким не оскаржувалась і набрала законної сили.

Окремо колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу і на ту обставину, що до участі у справі судом першої інстанції було залучено орган прокуратури, однак в оскарженому рішенні про це не вказано і такий орган серед учасників процесу (сторін чи третіх осіб) не значиться.

Таким чином, має місце пред'явлення ОСОБА_4 позовних вимог не до тих осіб, які мають у сукупності та нерозривності відповідати за позовними вимогами, як і не вірно визначено коло осіб, котрі мають брати участь у справі.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, допустив зазначені вище порушення норм матеріального та процесуального права, що, у свою чергу, призвело до стягнення суми втраченого заробітку та додаткових витрат на користь позивача не з тієї особи (структурного підрозділу), котра має відповідати за позовними вимогами (з неналежних відповідачів), а тому рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 209, ч. 3, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з участю третьої особи на стороні позивача - Державного підприємства «Львіввугілля» в особі «Шахта Лісова», третьої особи на стороні відповідача - ОСОБА_7, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування заробітку, втраченого у зв'язку із втратою працездатності внаслідок злочину та потреб у додаткових видах допомоги - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.