АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Кириленко Т.В.
№ 22-ц/796/9496/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 22-ц/796/9496/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Усика Г.І., Ратнікової В.М.

при секретарях: Дука В.В. , Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельник», треті особи: обслуговуючий кооператив «Багатоквартирний гараж «Аврора», комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Міністерство юстиції України про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом до ТОВ «Будівельник», в якому з урахуванням уточних позовних вимог просили скасувати рішення комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 01.08.2012 року про державну реєстрацію за ТОВ «Будівельник» нежитлових будівель АДРЕСА_1, визнати за ними право власності на гаражні бокси НОМЕР_2, що розташовані в багатоповерховому гаражі по АДРЕСА_1 та зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити реєстрацію права власності за ними на гаражні бокси.

Вимоги обґрунтовують тим, що вони з 1997 по 2013 рік уклали з ТОВ «Будівельник» договори, відповідно до яких підприємство здійснює будівництво індивідуальних боксів в багатоповерховому гаражі за адресою: АДРЕСА_1, а після завершення будівництва та здачі багатоповерхового гаражу в експлуатацію повинно було передати зазначені гаражні бокси у їх власність.

Позивачі виконали свої зобов'язання у повному обсязі відповідно до умов договорів, сплатили товариству кошти, підписали акти прийому-передачі гаражних боксів, але право власності на них не мають можливості оформити, оскільки права власності на об'єкти нерухомого майна, що знаходяться на території багатоповерхового гаражу зареєстровано Київським міським БТІ за ТОВ «Будівельник». Тому позивачі просять визнати за ними право власності відповідно до ст. 392 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав апеляційні скарги в яких, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційних скарг вказував, що відповідач незаконно визнав за собою право власності на об'єкти нерухомості, які будувалися для позивачів та за їх кошти, при цьому, передавши останнім збудовані об'єкти будівництва на земельній ділянці, що відповідачу не належала та в оренду не передавалася.

Зазначав, що керівник відповідача ТОВ «Будівельник» не приймає ніякої участі у життєдіяльності гаражних боксів, не заключав договорів на електропостачання, водопостачання та водовідведення, вивезення сміття тощо. Наразі обслуговування гаражів позивачів здійснює обслуговуючий кооператив «Аврора».

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_7, представник позивачів ОСОБА_13 та представник позивачів ОСОБА_8 , який є також представником третьої особи обслуговуючого кооперативу «Багатоповерховий гараж «Аврора» підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Відповідач та треті особи: комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Міністерство юстиції України в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.06.2002 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_1, 27.05.2004 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_2, 25.12.1997 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_3, 24.12.2004 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_9, 21.05.2007 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_4, 28.12.1998 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_5, 18.03.2008 року та 05.07.2012 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_6, 09.10.2001 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_10, 04.06.1999 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_14, 05.06.2013 року між ТОВ «Будівельник» та ОСОБА_7 були укладені договори про фінансування будівництва індивідуальних гаражних боксів в багатоповерховому гаражі «Аврора».

Відповідно до п.1.1 зазначених договорів підприємство здійснює будівництво індивідуальних боксів в багатоповерховому гаражі за адресою: АДРЕСА_1, а вищевказані громадяни здійснюють його фінансування згідно кошторису в порядку, визначеному цим договором.

Згідно з п.2.5 вказаних договорів підприємство зобов'язано завершити будівництво багатоповерхового гаражу в строк, передбачений у договорі.

Підприємство зобов'язано після завершення будівництва передати громадянам індивідуальний бокс по акту прийому передачі порядку і терміни, передбачені даними договорами (п.2.6 зазначених договорів).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно актів прийому передачі від 05.08.2009 року, від 21.05.2007 року, від 03.03.2014 року, від 05.07.2012 року, від 22.10.2012 року, від 08.11.2010 року, від 05.06.2013 року ТОВ «Будівельник» відповідно передало ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7 гаражні бокси (а.с. 48, 66, 75, 84, 88, 99, 116 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2015 року ОСОБА_7 звернувся до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на гараж НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням державного реєстратора №25953041 від 09.11.2015 року відмовлено у державній реєстрації права власності на гараж НОМЕР_2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за суб'єктом: ОСОБА_7, податковий номер НОМЕР_1.

Відмовляючи у проведенні державної реєстрації, державний реєстратор зазначив, що у поданому заявником технічному паспорті, виготовленому станом на 15.10.2015 року наявна примітка, що об'єкт не прийнятий в експлуатацію, проте згідно зі статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Як зазначено у вищевказаному рішенні, згідно Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований або реконструйований об'єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник подає:

довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об'єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об'єкта будівництва;

завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва копії (крім випадків подання оригіналів таких документів замовником будівництва, які після виготовлення електронних копій шляхом сканування та розміщення у Державному реєстрі прав, повертаються )

документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку;

документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності

на об'єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об'єкта нерухомого майна);

документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта;

документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об'єкта нерухомого майна його адреса не змінилася).

Як було роз'яснено державним реєстратором ОСОБА_7, відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пунктах 4, 5-2 - 5-6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень (а.с.185,186 т.1).

В подальшому ОСОБА_7 не звертався повторно до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на гараж НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, інші позивачі не зверталися до державного реєстратора з відповідними заявами про реєстрацію права власності на гаражі.

За положеннями ч.1 ст. 317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Таким чином, не проведення позивачами оформлення права власності в установленому порядку не є підставою для визнання за ними у судовому порядку права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.02.2015 року № 6-244цс14 та від 24.06.2015 року № 6-318цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

А тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вчинення позивачами дій спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності не є підставою для визнання за ними права власності за ст.392 ЦК України та відповідно правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання Державну реєстраційну службу України здійснити реєстрацію права власності за позивача на гаражні бокси немає.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, звертаюсь з позовними вимогами про скасування рішення КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 01.08.2012 року про державну реєстрацію за ТОВ «Будівельник» права власності на нежитлові будівлі по вул. Григоровича - Барського, 2-а в Києві позивачі не зазначали про наявність будь-яких порушень при проведенні Київським міським БТІ державної реєстрації права власності даних нежитлових будівель та останніми не було надано доказів на підтвердження вищевказаних позовних вимог.

А тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачам у задоволенні вказаних позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг про те, що відповідач незаконно визнав за собою право власності на об'єкт нерухомого майна ввівши в оману господарські суди колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

У судовому засіданні Апеляційного суду м. Києва представник позивачів надав рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2012 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_15 до ТОВ «Будівельник», фізичної особи - підприємця ОСОБА_16 про визнання недійсним договору оренди та розірвання договору суборенди та за зустрічним позовом ТОВ «Будівельник» до фізичної особи - підприємця ОСОБА_15 про визнання права власності, згідно з яким у задоволенні первісного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_15 відмовлено, зустрічний позов ТОВ «Будівельник» задоволено.

Визнано за ТОВ «Будівельник» (, АДРЕСА_1, ) право власності на багатоповерховий гараж «Аврора», розташований за адресою: АДРЕСА_1, згідно даних технічного паспорту на нежитловий будинок (приміщення) Міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна № НОМЕР_3.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 31.05.2012 року роз'яснено, що рішенням Господарського суду Київської області від 24.01.2012 року визнано за ТОВ «Будівельник» (, АДРЕСА_1, ) право власності на багатоповерховий гараж «Аврора», розташований за адресою: АДРЕСА_1, згідно даних технічного паспорту на нежитловий будинок (приміщення) Міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна № НОМЕР_3, а саме:

на будівлю (літ.Б) загальною площею - 5407,4 кв.м.

на будівлю (літ.В) загальною площею - 559,4 кв.м.

на будівлю (літ.Г) загальною площею - 848,2 кв.м.

на будівлю (літ.Ж) загальною площею - 135,2 кв.м.

на будівлю (літ.Е) загальною площею - 523,9 кв.м.

на будівлю (літ.Д) загальною площею - 426,2 кв.м.

З витягу про державну реєстрацію речових прав вбачається, що нежитлові будівлі (літ. Б) - 5407,40 кв.м., (літ. В) - 559,40 кв.м., (літ. Г) - 848,20 кв.м., (літ. Ж) - 135,20 кв.м., (літ. Е) - 523,90 кв.м., (літ. Д) - 426,20 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані на праві приватної власності за ТОВ «Будівельник» на підставі рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2012 року (т.1 а.с. 37).

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч.1 ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачі просять визнати за ними право власності на гаражні бокси багатоповерхового гаражу по АДРЕСА_1, проте право власності на спірне нерухоме майно вже визнано за відповідачем згідно з рішення господарського суду, яке набрало законної сили та позивачами не оскаржувалось.

Посилання апелянтів на те, що керівник відповідача ТОВ «Будівельник» не приймає ніякої участі у життєдіяльності гаражних боксів, не заключав договорів на електропостачання, водопостачання та водовідведення, вивезення сміття тощо, колегія судів не приймає до уваги, оскільки вказані обстави не стосуються предмету спору.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення суду не впливають.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг та залишення рішення суду без змін.

Керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: