АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення та виселення.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення та виселення.

Зазначав, що 22 жовтня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та третьою особою (ОСОБА_1). був укладений кредитний договір № LVН9GІ, у відповідності до умов якого останній отримав кредит у сумі 353500 грн. зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення 22 жовтня 2027 року.

В якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2, було укладено договір іпотеки (а.с.18-19), предметом якого стала квартира загальною площею 35,40 кв.м., житловою площею 18,70 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачам на праві приватної власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 479047 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, кошти не повернув, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у сумі 748505 грн. 77 коп., яка складається з: 349101 грн. 34 коп. - заборгованість за кредитом; 305273 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 26085 грн. 45 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 68045 грн. 98 коп. - штраф (процентна складова), просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачам на праві приватної власності, а також виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права й невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання відповідачі та третя особа не з'явилися, про день і час судового розгляду повідомлені належно (а.с. 225, 228, 229-230), а тому колегія суддів вважає за можливим слухати справу у їх відсутність.

Колегія суддів, вислухавши представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Встановлено, що у відповідності до кредитного договору №LVH9GI від 22 жовтня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3, останньому було надано кредитні кошти в сумі 3535000 грн. з терміном погашення кредиту до 22 жовтня 2027 року та оплатою по процентній ставці 15 % річних (а.с.13-16).

В якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №LVH9GI від 22 жовтня 2007 року, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 що належить відповідачам на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с.18-19).

За кредитним договором ОСОБА_3 (позичальник) зобов'язався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, комісій, штрафних санкцій та інших платежів у передбачені цим договором строки, проте, умови договору порушив, своєчасно та в повному обсязі не вносив платежі.

Позивачем до справи долучено розрахунок заборгованості, в якому визначено станом на 16 квітня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором, у сумі 748505 грн. 77 коп., яка складається з: 349101 грн. 34 коп. - заборгованість за кредитом; 305273 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 26085 грн. 45 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 68045 грн. 98 коп. - штраф (процентна складова).

Невиконання позичальником умов кредитного договору на підставі п.5.2.4 кредитного договору дає право позивачу достроково вимагати виконання боргових зобов'язань за кредитом у позичальника.

Так, в силу п.6.3. кредитного договору, виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до п.5.2.4. цього договору повинно бути здійснено позичальником в строки зазначені кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання.

Встановлено, що 26 травня 2009 року банк звертався до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про звернення стягнення, в якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVН883 від 22 жовтня 2007 року в розмірі 360749 грн. 30 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 35,40 кв.м, а також виселити всіх осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Проте, ухвалою того ж суду від 02 березня 2010 року позовна заява залишена без розгляду (а.с. 226а).

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач, звернувшись у травні 2009 року в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, змінив строк виконання основного зобов'язання, однак повторно в суд з позовом звернувся лише в квітні 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого просив представник ОСОБА_1 під час розгляду справи.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства й зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представником ОСОБА_1 подано заяву про застосування строку позовної давності.

Районний суд, ухвалюючи рішення, вважав доведеним зміну позивачем у травні 2009 року строку виконання боржником основного зобов'язання, а звернення в суд з позовом у квітні 2015 року за висновками суду, відбулося зі спливом строку позовної давності.

Разом з тим, розглядаючи спір, районний суд не застосував закон, який підлягав до застосування - положення ч.1,3 ст.264 ЦК України, відповідно до умов яких перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку, після 26 травня 2009 року ОСОБА_3 на погашення кредитної заборгованості періодично вносилися платежі й остання сума була сплачена у березні 2012 року (а.с.6-8), що свідчить про визнання ним факту продовження дії кредитного договору згідно з його умовами до 22 жовтня 2027 року.

Матеріали справи свідчать, що банк, приймаючи внесені ОСОБА_3 платежі, схвалював дії третьої особи й визнавав існування між сторонами договірних відносин.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що по справі має місце зміна позивачем у травні 2009 року строку виконання основного зобов'язання, а строк позовної давності сплинув у травні 2012 року.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції, як постановлене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи, що сума заборгованості сплачувалась відповідачем поетапно й останній платіж в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 було здійснено 16 березня 2012 року, а з позовом у суд позивач звернувся 27 квітня 2015 року(а.с.8), заборгованість по платежах підлягає нарахуванню в межах трьохрічного строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотках й в межах річної давності - заборгованості по пені.

Отже, з урахуванням зазначеного та долученого до справи розрахунку заборгованості, сумніви у правильності якого відсутні, за період з 16 квітня 2012 року по 16 квітня 2015 року сума заборгованості за кредитним договором становила 490570 грн. 73 коп. та складалась з: заборгованості за кредитом, в сумі 316354 грн. 81 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом, в сумі 148130 грн. 47 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, в межах річного строку, сумі 26085 грн. 45 коп. (а.с.6-9).

Правових підстав до нарахування в розрахунок заборгованості штрафу, в сумі 68045 грн. 98 коп., колегія суддів не вбачає, враховуючи таке.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 6.4 договору про іпотечний кредит № LVH9GI від 22 жовтня 2007 року, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення у розмірі 0,15%, але не менше 1 грн. (а.с.15).

У той самий час, згідно з пунктом 6.6 зазначеного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за - невиконання зобов'язання.

Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключення штрафу, в сумі 68045 грн. 98 коп., з суми кредитної заборгованості.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ст.1 Закону України «Про іпотеку»іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Положеннями статті 5 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності.

Вимогами ст.7 Закону України «Про іпотеку»встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена під час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Згідно зі статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення.

Частини 1 статті 33 та статею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічні вимоги містить договір іпотеки, укладений між сторонами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.548 ЦК Українивиконання основного зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Положеннями ч.1 ст.575 ЦК Українивстановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом пункту 1.3 іпотечного договору оціночна вартість предмета іпотеки становила 479047 грн. і була визначена на підставі звіту про оцінку від 28 лютого 2008 року, складеного ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з пунктом 1.4 зазначеного договору сторони погодилися з тим, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки його вартість визначатиметься на підставі акта незалежної оцінки нерухомого майна або встановлюватиметься за домовленістю сторін.

За змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку» вразі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, уразі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року в справі 6-1205цс15.

Враховуючи викладені обставини, наявність заборгованості ОСОБА_3 перед банком, у сумі 490570 грн. 73 коп. та положення договору іпотеки (а.с.18-19), предметом якого стала квартира, що належить відповідачам на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав до звернення на користь ПАТ КБ«ПриватБанк» стягнення на предмет іпотеки -квартиру АДРЕСА_1 з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, шляхом проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Разом з тим, у задоволенні позову про виселення відповідачів слід відмовити, враховуючи наступне.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Положеннями ч.1,ч.3 ст. ст. 109 ЖК України передбачено порядок та підстави до виселення із займаного житлового приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Установлено, що 03 березня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу відповідачів та третьої особи направив повідомлення про сплату заборгованості, а у випадку невиконання зобов'язання, у добровільному порядку звільнити іпотечне майно (а.с.10).

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Отже, ч.2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Матеріалами справи доведено, що 22 жовтня 2007 року в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 яку було придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 2003 року, а не за рахунок кредитних коштів.

За таких обставин, правові підстави до виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

З огляду на викладене, заявлений по справі позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року скасувати та ухвали по справі нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GI від 22 жовтня 2007 року, яка станом на 16 квітня 2015 року становить 490570 грн. 73 коп. та складається з: заборгованості за кредитом, в сумі 316354 грн. 81 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом, в сумі 148130 грн. 47 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, в сумі 26085 грн. 45 коп., звернути на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 35,40 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №754/6426/15

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2588/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Бабко В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.