АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/1911/2016 р. Головуючий в І інстанції Хоменко В.Г.
Доповідач Полікарпова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року жовтня місяця 26 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участі секретаряОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом, уточнивши його, мотивувала свої позовні вимоги тим, що 28 березня 2011 року вона та ОСОБА_5 домовились між собою про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку відповідачки, який розташований в смт. Лазурне по вул. Гагаріна, 52, Скадовського району Херсонської області.

В забезпечення вказаного зобовязання позивачка передала ОСОБА_5 в якості авансу 65 000 грн., внаслідок чого остання повинна була в строк до 01 вересня 2012 року укласти договір купівлі-продажу даного будинку.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 14 травня 2013 року відмовлено у задоволенні позову Бабич (тепер Булеза) О.В. до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору від 28 березня 2011 року, так як такий договір не може вважатися укладеним.

Позивачка вважає, що отримані відповідачкою 01 вересня 2012 року в якості авансу грошові кошти були набуті нею без достатньої правової підстави, а тому просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь 65 000 грн. отриманих в якості авансу, 2275 грн. 3% річних за користування грошима та 3000 грн. витрати на правову допомогу.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 20 000 грн. та 3 % річних у розмірі 1 931 грн., а також судові витрати.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подали на нього апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, позивачка просила рішення суду скасувати в частині часткового задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а відповідачка просила рішення суду про стягнення з неї коштів на користь ОСОБА_6 скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача, сторони, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скаргу ОСОБА_5 слід відхилити, скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того що, оскільки з отриманих ОСОБА_5 від ОСОБА_6 110 000 грн. (28.03.2011р.- 65 000 грн. та 16.09.2011 р.-45 000 грн.), відповідач повернула позивачу 28.05.2013р. 90 000 грн., а саме 45 000 грн. у відділенні Банку, та 45 000 грн. за «обоюдною» розпискою від 28.05.2013р. у будинку, складеною у спірному будинку, то залишок неповернутих коштів складає 20 000 грн., які підлягають стягненню як безпідставно отримані.

Проте, погодитися з таким висновком суду повністю неможливо у зв'язку з наступним.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 28.03.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір, відповідно до умов якого сторони досягли попередньої згоди про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, який розташований по вул. Гагаріна, 52 в смт. Лазурне Скадовського району Херсонської області. Згідно вказаних домовленостей покупець (ОСОБА_6В.) має сплатити продавцю (ОСОБА_5В.) у строк до 01 вересня 2012 року грошову суму у розмірі 200 000 грн. та забезпечити збереження будинку, проживаючи в якості квартиронаймача, а продавець, зі свого боку, після сплати в повному обсязі вартості будинку зобовязується оформити договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку (том 1, а.с.89).

Вказаний договір підтверджує факт отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_6 частини грошових коштів у сумі 65000 грн. в рахунок підтвердження майбутніх договірних відносин.

16 вересня 2011 року ОСОБА_5 склала розписку, якою підтвердила факт додаткового отримання від ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 45000 грн. - чергової частини платежу за продаж вищевказаного житлового будинку (том 1, а.с.90).

Отже, факт отримання ОСОБА_5 грошових коштів на загальну суму 110000 грн. підтверджується матеріалами справи та поясненнями сторін.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 14.05.2013 року ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.03.2011р., при цьому встановлено, що договір купівлі-продажу належного ОСОБА_5 житлового будинку сторонами не укладено (том 1, а.с.38).

28 травня 2013 року в Лазурненському відділенні Херсонської філії ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_5 повернула ОСОБА_6 45000 грн., які були зараховані останньою на свій банківський рахунок.

В цей же день ОСОБА_6 надала ОСОБА_5 письмову розписку, якою підтвердила повернення останньою коштів по розписці від 16.09.2011р. в сумі 45 000 грн., а ОСОБА_5, в свою чергу, надала ОСОБА_6 розписку, в якій зобовязалася в строк до 01.09.2013р. повернути 60 000 грн. (том 1, а.с.98).

З ксерокопії «обоюдної» розписки візуально вбачається, що вона зроблена шляхом накладення відірваного шматку розписки на «обоюдну» розписку (том. 1, а.с.74).

Відповідно до пояснень ОСОБА_6 дана розписка була розірвана нею за порадою юриста, оскільки розписка повинна бути написана нею, як особою яка отримала гроші, а не ОСОБА_5, як особою, яка їх повертає. Позивачка проти цього не заперечувала, а розірвану розписку вони викинули в будинку, а замість неї вона написала ОСОБА_5 іншу розписку, про отримання від неї 45000 грн. ОСОБА_5, в свою чергу, написала їй розписку про те, що поверне їй до 01.09.2013 року решту боргу - 60000 грн.

На її думку, після того, як вони з чоловіком покинули будинок, ОСОБА_5 підібрала шматок розписки і надала його до суду на підтвердження своїх пояснень, що в той день нею було повернуто двічі по 45 000 грн., за двома розписками.

На той момент, коли ОСОБА_5 обіцяла повернути їй 60000 грн., вона була згодна залишити їй за користування її будинком 5000 грн., тому й у розписці була обумовлена саме сума 60 000 грн.

Колегія суддів вважає, що наявність обовязку відповідачки повернути 60 000 грн. ОСОБА_6 підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_5 від 28.05.2013 року ( том.1, а.с.98), яку розцінює як належний доказ, оскільки пояснення відповідачки про те, що розписку написано під психічним тиском належними доказами не підтверджено.

За таких обставин доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_5 про наявність протиріч у поясненнях ОСОБА_6 щодо місця повернення грошей вирішального значення не мають, оскільки розписка відповідачки яка підтверджує її обовязок повернути 60 000 грн. є неспростованою.

Виходячи з вище наведеного, колегія суддів прийшла до висновку про стягнення на користь позивачки 65 000 грн., а не 20 000 грн., як помилково вважав районний суд, оскільки зі 110 000 грн. ОСОБА_5 було повернуто ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 45 000 грн.

Не прийнятними є доводи апелянта ОСОБА_5 про безпідставність стягнення з неї 20 000 грн., на підставі того, що ОСОБА_6 протягом певного часу користувалася вказаним будинком, оскільки між сторонами не було укладено договору найму жилого приміщення, а зазначена в тексті договору від 28.03.2011р. домовленість про майбутнє укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та проживання ОСОБА_6 в якості квартиронаймача не є достатнім доказом досягнення між сторонами згоди з усіх суттєвих умов такого договору (строку дії договору, щомісячної плати, умов та порядку розрахунку, тощо).

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_5 отримала в якості авансу за договором купівлі-продажу гроші в розмірі 110 000 грн., даний договір не укладено, а тому ця сума є безпідставно отриманим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

У відповідності до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Застосування судом до правовідносин сторін положень ч.2 ст.1214 ЦК України про нарахування процентів за користування грошима, на думку колегії суддів, є правомірним, оскільки судом правильно визначено, що відповідачка отримала 110 000 грн. в якості авансу по договору, який не укладено. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, яка є обовязковою для судів.

При цьому, районний суд правильно врахував приписи ч.1 ст.1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України

Встановивши вірний період, за який нараховуються проценти (з дати звільнення будинку ОСОБА_6 після 28.05.2013р. до дати, зазначеної в позові 01.11.2013р.), районний суд помилково визначив суму, яка підлягає стягненню, безпідставно отримані кошти зазначив 20 000 грн. замість правильної 65 000 грн., що потягло помилку у розрахунку відсотків.

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами в розмірі 1895, 69 грн. (з 29.05.2013р. по 09.06.2013р. 65 000 грн. х 7,5% : 365 днів х 12 днів = 160,27 грн.; з 10.06.2013р. по 12.08.2013р. 65 000 грн. х 7% : 365 днів х 64 дня = 797,81 грн.; з 13.08.2013р. по 01.11.2013р. 65 000 грн. х 5% : 365 днів х 81 день = 937,61 грн.), а всього 1895,69 грн. = (160,27+797,81+937,61).

Таким чином, районний суд невірно встановив обставини у справі, що в порядку ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позову ОСОБА_6

Щодо вимог ОСОБА_6 про стягнення з відповідачки на її користь 3 000 грн. за надані юридичні послуги, то вони задоволенню не підлягають, оскільки довідка адвоката ОСОБА_7 від 05.11.2013р. №56 не є розрахунковим документом (як того вимагає чинне законодавство), що підтверджує дані витрати (том 1, а.с.9).

Крім того, зі змісту довіреності від 08.10.2013 року, якою ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_7 представляти її інтереси у всіх державних, громадських та інших органах, організаціях, правоохоронних органах, судах, у звязку з чим остання має право подавати від імені довірителя заяви, позови та вчиняти інші дії, що повязані з виконанням наданих цією довіреністю повноважень, однак не вбачається, що вона є особою, яка надає правову допомогу (том 1, а.с.6).

З урахуванням правил ст. 88 ЦПК України, на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати по оплаті судового збору пропорційно до тієї частини позову, яку було задоволено, а саме за звернення до суду з позовом в розмірі 672,75 грн. та за подачу апеляції в розмірі 334,03 грн.

На підставі ч. 1,2 ст. 1212; ч.2 ст.1214; ч.1 ст.1048 ЦК України, керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2014 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 65000 грн. та відсотки в сумі 1895,69 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в розмірі 668,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 334,03 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий підпис ОСОБА_1

Судді підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_3

З оригіналом згідно:

Копія рішення оформлена 01 листопада 2016 року

Рішення набрало законної сили 26 жовтня 2016 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання ОСОБА_4