У Х В А Л А

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року та рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Солом'янський районний суд м. Києва рішенням від 18 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року залишила без змін.

У липні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини другої статті 40, частини другої статті 49 2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх вимог заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2011 року, 20 лютого 2013 року, 9 квітня 2015 року.

6 вересня 2016 року при автоматизованому розподілі заяви ОСОБА_4 про перегляд судових рішень автоматизованою системою визначено суддю-доповідача Ярему А.Г.

З огляду на неможливість продовження розгляду справи суддею

Яремою А.Г. на підставі прийняття Верховною Радою України постанови про його звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, 6 жовтня 2016 року проведено повторний автоматизований розподіл заяви та визначено суддю-доповідача Гуменюка В.І.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив із того, що при його звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідачем було дотримано передбачений статтею 492 КЗпП України порядок вивільнення працівників. При цьому суд установив, що позивачу неодноразово пропонувалися вакантні посади, від яких він відмовився; адміністрацією банку згідно зі статтею 43 КЗпП України була отримана згода профспілкового комітету на звільнення позивача з роботи.

Наданою для порівняння ухвалою від 25 листопада 2011 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку з підстав того, що після попередження позивача і до часу його звільнення у відповідача існували вакантні посади, які позивачу не були запропоновані, тому відповідно до вимог статті 49 2 КЗпП України відповідач повинен був спочатку запропонувати позивачу роботу, відповідну його професії чи спеціальності, а в разі відсутності такої посади, будь-яку іншу наявну в банку роботу, і тільки в разі відмови працівника від переведення на іншу роботу, яка не відповідає його професії, останній підлягав звільненню.

В ухвалі від 20 лютого 2013 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування наказів, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який установив, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог статей 40, 43, 49 2 КЗпП України, оскільки в установі банку мало місце скорочення штату працівників, при цьому позивач відмовилась від переведення на іншу роботу, була попереджена про наступне вивільнення та відповідачем отримано попередню згоду первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з позивачем.

В ухвалі від 9 квітня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які установили, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці штатний розпис товариства на час звільнення не передбачав посади, яку обіймав позивач; на момент скорочення штату посади відповідної кваліфікації були відсутні.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року та рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук