Справа № 296/6637/16-ц
УХВАЛА

15 серпня 2016 року м. Житомир

Суддя Корольовського районного суду м. Житомира Драч Ю.І., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування рішень, державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із заявою у якій просить скасувати рішення комісії з вирішення земельних спорів Житомирської міської ради від 25 червня 2007 року (протокол № 8) та рішення цієї комісії від 06 грудня 2007 року (протокол № 18) в частині безоплатної передачі у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки, розміром 0,0193 га по вул. Б. Тена, 63 в м. Житомирі, крім цього скасувати державний акт на право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку по вул. Б. Тена, 63 в м. Житомирі та зобов'язати відповідача ОСОБА_2 повернути незаконно зайняті нею 45 кв.м. землі, яка повинна знаходитись у користуванні позивача та інших співвласників, і зобовязати гр. ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні вказаною земельною ділянкою та знести самовільно встановлену огорожу. Також просить стягнути понесені ним судові витрати.

У відповідності до ч.5 ст.119 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Суддя акцентує увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «ОСОБА_5 де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд, в тому числі представлення оригіналу квитанції про сплату судового збору згідно вимог ч.5 ст.119 ЦПК України, є імперативним правилом в тому числі і для суду.

Таким чином, наявність судового збору є передумовою відкриття провадження у справі, враховуючи вищенаведені положення ч.5 ст.119 ЦПК України.

Пунктом 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено на 2016 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривні.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір», який діє на дату звернення з позовною заявою, встановлені ставки судового збору в таких розмірах: за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов'язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору, не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві або залишення заяви без розгляду.

Зі змісту позовної заяви видно, що не додаючи до даної позовної заяви квитанції про сплату судового збору позивач у п.2 переліку додатків зазначає, що квитанції знаходяться у справі № 2-134/10, які він просить залучити при розгляді даної справи. У мотивувальній частині позовної заяви ОСОБА_6 також посилається і на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 р., якою було скасовано постанову Корольовського райсуду м. Житомира у звязку із належністю вирішення спору в порядку цивільного судочинства.

При дослідженні матеріалів вказаних справ було встановлено, що у справі № 2-134/10 за аналогічним позовом провадження було закрито ухвалою суду від 21.05.2010 року за п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, у відповідності до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням вищого адміністративного суду України, щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.143 Конституції України, п. «а»,б»,«в»,«г» ст.12 Земельного Кодексу України, п.1 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, від 01 квітня 2010 року № 10-рп 2010 року, де спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

У відповідності до норм діючого на той час Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» N 7-93, зокрема п.3 ч.1 ст.8 було передбачено повернення державного мита у звязку із припиненням провадження у справі за відповідною заявою платника.

З матеріалів справи № 296/28/12-а вбачається, що постанову суду від 14.08.2014 року за результатами розгляду позову ОСОБА_1 до Житомирської міськради, Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування рішень, державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання вчинити дії, було скасовано ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2016 року та закрито провадження на підставі ст.157 КАС України із розясненням, що для вирішення спору позивачу необхідно звернутися до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

На підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Однак в обох вищенаведених випадках у справах № 2-134/10 і № 296/28/12-а позивач ОСОБА_6 не скористався своїм правом на повернення сплаченого державного мита і судового збору, проте вимагає залучення квитанції з матеріалів іншої справи для розгляду даного позову.

Приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» щодо необхідності справляння судового збору у розмірі встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та відсутності законодавчої можливості залучати квитанції про сплату судового збору з інших справ, є підстави дійти висновку про не відповідність поданої ОСОБА_6 позовної заяви від 05.08.2016 року вимогам ч.5 ст.119 ЦПК України.

Окрім того, при ознайомленні із змістом позовної заяви та додатками до неї, є підстави дійти висновку, що позовна заява не відповідає також і іншим вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, зокрема п.п.3,5,6 ч.2 ст.119 ЦПК України.

Керівними розясненнями пункту 7 Постанови № 2 від 12 червня 2009 року Пленуму Верховного суду України передбачено, що позовна заява за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. У зв'язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини ї основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не перетворити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до п.п.3,5-6 ч.2 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

В свою чергу, позивач ОСОБА_6 не надав до суду всі докази, які би підтверджували обставини, викладені в позові. Підстави для звільнення від доказування позивач також суду не навів.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_6 повинен надати до суду всі докази, якими він обґрунтовує позовні вимоги.

При цьому, суддею розяснюється, що у випадку, якщо позивач виконає вимоги, передбачені ст. 119 ЦПК України, у строк, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання копії ухвали, його позовна заява буде вважатися поданою у день первісного звернення до суду.

У випадку, якщо вищевказані вимоги не будуть виконані у встановлений судом строк, то позовна заява буде вважатися неподаною та повернута. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

При таких обставинах, керуючись ст. ст. 119, 121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування рішень, державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання вчинити дії залишити без руху, надавши строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. І. Драч