Номер провадження: 22-ц/785/3819/16
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О.В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі судового засідання Сідлецька Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» - Крайнюка Олександра Анатолійовича на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» Любашівського району Одеської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, зобов'язання повернути земельну ділянку та не перешкоджати у користуванні нею, стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

26.01.2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» Любашівського району Одеської області про повернення земельної ділянки, не перешкоджання у володінні ті користуванні (а.с. 1-4).

Уточнивши позовні вимоги 25.02.2016 року просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2.00 га, яка знаходиться на території Гваздавської сільської ради в масиві № 19 ділянка НОМЕР_1 належної ОСОБА_4 згідно державного акту НОМЕР_2 від 12.03.2004 року, кадастровий номер НОМЕР_3 від 15.12.2010 року між ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю ВНФ «Зеленогірське зареєстрований 01.02.2012 року у відділі Держкомзему Любашівського району Одеської області за номером 00324; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю ВНФ «Зеленогірське» в особі директора ТОВ ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 земельну ділянку площею 2,00 га, розташовану на території Гвоздавської сільської ради, належну на підставі державного акту НОМЕР_2 від 12.03.2004 року, кадастровий номер НОМЕР_3, та не чинити перешкод у володінні та користуванні нею, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що хоча оспорюваний договір оренди земельної ділянки і пройшов державну реєстрацію, вона його не укладала та не підписувала, оскільки є не грамотною, не читає і не розписується (а.с. 46-47).

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 позов ОСОБА_4 задоволено повністю (а.с. 57-58).

24.03.2016 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» - Крайнюк Олександр Анатолійович направив на адресу апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу. Апелянт вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та безпідставним у зв'язку з наступним. Апелянт вважає, що ОСОБА_4 було вчинено всі необхідні дії для укладення та виконання договору оренди землі від 15.12.2010 року, які відповідач не міг виконати самостійно, а саме - для реєстрації договору оренди до відділу Держкомзему надавались копії паспорту та ідентифікаційного коду фізичної особи-власника земельної ділянка, а також державний акт на земельну ділянку; копії паспорту, ідентифікаційного коду, державного акту на земельну ділянку були надані безпосередньо ОСОБА_4, що підтверджує її згоду на укладення договору оренди землі; регулярне отримання ОСОБА_4 орендної плати за користування земельною ділянкою. Також вказує на те, що державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнання і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Звертає увагу на те, що договір оренди було укладено 15.12.2010 року, державну реєстрацію проведено 01.02.2012 року, таким чином позивачка звернулась до суду з пропуском строку позовної давності (а.с. 61-64).

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, які з'явились, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельною ділянки площею 2 га на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого Любашівською районною державною адміністрацією (а.с. 10).

15.12.2010 року між позивачем ОСОБА_4 (орендодавець) та відповідачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» (орендар) було укладено договір оренди землі, згідно з яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Гвоздавської сільської ради в масиві № 19 ділянку НОМЕР_1. Договір підписаний представником відповідача, а позивачем ОСОБА_4 чи іншою особою не підписаний. 01.02.2012 року вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему в Любашівському районі за № 00324(а.с. 40-43).

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_4 не надавала згоди на укладення між нею та відповідачем ТОВ НВФ «Зеленогірське» Любашівського району договору оренди від 15 грудня 2010 року земельної ділянки площею 2 га, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, яка належить їй на праві власності, не підписувала ніякого договору, не обговорювала істотні умови договору, тобто не здійснювала вільно своє волевиявлення, як учасник правочину, визнав недійсним оспорюваний договір та зобов'язав відповідача повернути земельну та не чинити перешкод в користуванні як правовий наслідок недійсності правочину. Зобов'язання повернути земельну ділянку є наслідком застосування реституції.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів та вважає за необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 14 цього ж Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього ж Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст. 210, ч.3 ст. 640 ЦК України, ч.2 ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Судом першої інстанції було встановлено, що державна реєстрація оскаржуваного договору відбулась 01.02.2012 року.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-99цс13.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009р. роз'яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з встановлених судом обставин та підтверджується матеріалами справи, оскаржуваний договір не був та не міг бути фізично підписаний позивачем, а суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки через відсутність її волі та волевиявлення.

Доводи апелянта про те, що позивач отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою від відповідача спростовуються свідчення свідків, опитаних в суді першої інстанції, які були правильно оцінені судом першої інтсанціїї Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона здійснює догляд за ОСОБА_4 з 2010 року по теперішній час. За час догляду за позивачкою, остання орендну плату за землю не отримувала. В домоволодінні позивачки взагалі відсутні приміщення для зберігання зерна. Свідок ОСОБА_7, яка працює завідуючою складом в ТОВ НВФ «Зеленогірське» Любашівського району Одеської області пояснила, що дійсно у відомостях на отримання орендної плати ОСОБА_4 не підписувалась. Орендна плата видавалась брату позивачки, сусідам, а також представнику сільської ради, які розписувались у відомостях. В деяких відомостях після видачі орендної плати вона розписувалась особисто. Будь-яких доручень на отримання плати іншим особам від ОСОБА_4 в неї не було. Вона видавала орендну плату, так як знала людей. За таких обставин суд першої інстанції правильно вказав, що наведені обставини не впливають на кваліфікацію спірних правовідносин, оскільки вони не свідчать про наявність волі позивача на укладання договору оренди, а також не свідчать про виконання договору оренди саме позивачем, на що посилався представник відповідача. В той самий час будь-яких довіреностей на вчинення дій від імені позивача, зокрема, щодо оспорюваного договору суду не надано.

Щодо доводів апеляційної скарги про сплив строку позовної давності вважає за необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як правильно встановив суд першої інстанції позивач дізналась про існування спірного договору оренди землі в судовому засіданні, після чого змінила позовні вимоги і просила визнати вказаний договір недійсним (а.с. 46-48).

Отже, доводи апелянта про те, що договір оренди було укладено 15.12.2010 року, його державну реєстрацію проведено 01.02.2012 року, а позов було подано 26.01.2016 року не приймаються до уваги.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, колегія суддів відхиляє скаргу та залишає рішення суду першої інстанції на підставі ст. 308 ЦПК України без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» - Крайнюка Олександра Анатолійовича на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 року - відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Одеської області

Є.С. Сєвєрова

М.В Процик