Справа № 444/2780/15 Головуючий у 1 інстанції: Оприск З.Л.
Провадження № 22-ц/783/4356/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Павлишина О.Ф.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Кам'яногірської сільської ради Жовківського району Львівської області, третя особа - комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним свідоцтва про право власності, рішення виконкому Ком'яногірської сільської ради Жовківського району Львівської області, витягу про державну реєстрацію прав,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 05.05.2016 року первісний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено за спливом позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 487 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до нього відмовити, а його зустрічний позов - задовольнити, визнати недійсними свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03.10.2011 року, виданеОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1, рішення виконавчого комітету Кам'яногірської сільської ради №3 від 17.06.2011 року, на підставі якого видане свідоцтво про передачу у власність будинку, витяг про державну реєстрацію прав, виданий комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 14.10.2011 року №31659103.

Апелянтне погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що він пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України для звернення до суду із заявленими ним вимогами по зустрічному позову, оскільки про порушення свого права йому стало відомо лише при отриманні копії позову ОСОБА_4 до нього. Апелянт вважає, що суд, встановивши порушення його права, як власника, на спірне жиле приміщення, безпідставно застосував при вирішенні первісного позову норми статей 321 та 391 ЦК України. На думку апелянта, довідки від 30.06.2011 року №465 та від 14.03.2016 року №176 є неналежними доказами на підтвердження факту його непроживання в спірному жилому приміщенні, оскільки такий факт повинен підтверджуватися актом комісії. Зазначає, що акт від 26.11.2015 року, складений комісією в складі голови, секретаря та депутата сільської ради, теж не може братись до уваги, оскільки в ньому не зазначено періоду, протягом якого він не проживає в спірному будинку. Крім того, зазначає, що, починаючи з 25.01.2015 року, він був відсутнім у спірному будинку з поважних причин - у зв'язку з лікуванням перелому ноги.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники судового розгляду, окрім присутніх, не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони ОСОБА_2 в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 03.10.2011 року, виданого виконавчим комітетом Кам'яногірської сільської ради на підставі рішення виконавчого комітету Кам'яногірської сільської ради №3 від 17.06.2011 року (а.с.5-6, 39).

Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи, спірний будинок було збудовано у 1946 році.

Сторони визнають той факт, що спірний будинок було побудовано батьками ОСОБА_4

Згідно із записами у погосподарській книзі за 1986-1990 роки, головою сім'ї вказаного вище господарства станом на 01.01.1986 року була ОСОБА_6 - колгоспний пенсіонер, а його членом - ОСОБА_4 (донька ОСОБА_6), яка працювала пташницею в племптахорадгоспі с.Перемивки.

ОСОБА_2 зареєстрований у спірному будинку з 21.01.1987 року (а.с.8), будучи школярем Магерівської середньої школи, як член голови сім'ї господарства, - внук ОСОБА_6

Голова сім'ї даного господарства - ОСОБА_6 померла у 1989 році.

Після смерті ОСОБА_6, головою господарства (сім'ї) стала ОСОБА_4, а членом господарства (сім'ї) - її племінник ОСОБА_2

У відповідності до ст.ст.120, 121, 123 ЦК УРСР (1963 року), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

15.04.1991 року введено в дію Закон України «Про власність», яким передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п.6 постанови №20 від 22.12.2005 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами та доповненнями), положення ст.ст.17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватись за нормами, які регулювали власність цього двору.

Відповідно до п.20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року №69, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сім'ї). Господарства, в яких після перетворення колгоспу в радгосп залишились лише непрацюючі пенсіонери за віком (бувші члени колгоспу), відносились до господарств колгоспників. Господарства пенсіонерів і учнів-стипендіатів, які не мали працюючих членів сім'ї, відносились до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносились до виходу на пенсію або стипендію. Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робітників або службовців, в залежності від виконуваної роботи.

Враховуючи наведені вище норми матеріального закону й те, що голова господарства ОСОБА_6 була колгоспним пенсіонером, а працюючим членом її господарства (сім'ї) була лише її донька - ОСОБА_7, яка займала посаду робітника - пташниці в племптахорадгоспі, тому спірне господарство на момент реєстрації ОСОБА_2 у ньому, як члена сім'ї, мало статус робітничого двору.

Після смерті голови господарства ОСОБА_6, головою господарства стала її донька ОСОБА_4, яка займала виключно робітничі посади.

Таким чином, з моменту реєстрації ОСОБА_2 в будинку і до 15.04.1991 року спірне господарство не відносилось до суспільної групи колгоспників, а тому він не міг набути статусу члена колгоспного двору і його вимоги про те, що він, як член колгоспного двору, має право власності на спірний будинок, є безпідставними.

Отже, правових підстав визнавати недійсними оспорювані рішення виконавчого комітету сільської ради та правовстановлюючі документи про право власності ОСОБА_4 на спірний будинок немає, оскільки ними не порушується право ОСОБА_2 на власність.

Суд першої інстанції при вирішенні зустрічного позову ОСОБА_2 вказаних вище норм матеріального закону не врахував, і, не з'ясувавши всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору в цій частині, дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав для захисту порушених прав позивача ОСОБА_2, відмовивши йому у задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності, а тому оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з наведених вище мотивів на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 за безпідставністю заявлених ним вимог, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Що ж стосується оскаржуваного рішення в частині задоволених вимог за первісним позовом ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням спірного будинку, то в цій частині підстав для скасування рішення суду немає, оскільки відповідач ОСОБА_2, будучи формально зареєстрованим у спірному будинку, спочатку, як член голови господарства (сім'ї), а пізніше, - як член сім'ї власника будинку (а.с.7), так як договору найму жилого приміщення укладено не було, одружившись 22.11.2003 року, створив нову сім'ю, з якою разом тривалий час проживає в будинку АДРЕСА_2, чого не заперечує й сам відповідач, а тому суд правильно застосував до спірних правовідносин в цій частині норму частини другої статті 405 ЦК України, визнавши встановленим факт непроживання відповідача в будинку власника ОСОБА_4 більше року.

У зв'язку з цим, безпідставними є доводи апелянта про неналежність доказів, поданих позивачем ОСОБА_4 на підтвердження своїх вимог.

Крім того, листом сільського голови від 18.02.2016 року (а.с.58) та довідками сільської ради (а.с.53,80) підтверджується та обставина, що, будучи зареєстрованим у спірному будинку АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_2 з народження проживає в батьківському будинку АДРЕСА_2 в цьому ж селі.

Таким чином, суд першої інстанції в частині вирішення по суті первісного позову ОСОБА_4 правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, які сторони подали в обгрунтування своїх вимог та заперечень, застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального закону, які б були підставою для скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу в цій частині необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції в цій частині - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Павлишин О.Ф.