АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Шумко А.В.
Справа №752/6990/16 -ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф.,Поливач Л.Д.

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року у справі за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції м. Києва про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання своїх зобов'язань щодо ОСОБА_1, заінтересована особа - ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції м. Києва звернувся до суду із поданням, в якому просив тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання боржником своїх грошових зобов'язань згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі №2-2370/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу.

В мотивування вимог посилався на те, що в ході виконавчого провадження боржник тривалий час ухиляється від виконання рішення, а на вимоги державного виконавця не реагує.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею грошових зобов'язань за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2012p. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики (справа №2- 2370/12p. провадження №2/2601/6634/12p.).

Не погоджуючись з ухвалою суду, боржник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову про відмову у задоволенні подання, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

Вказує, що матеріали подання не містять жодного доказу, який би свідчив про її умисне ухилення від виконання зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02.10.2012 року. Судом подання розглянуто без участі державного виконавця, що є порушенням вимог ст.377-1 ЦПК України, обставини, які викликали звернення державного виконавця з поданням, судом не досліджені.

Крім того, звертаючись до суду , державний виконавець надав копію матеріалів виконавчого провадження. Але ці матеріали не містять ніяких доказів того, що вона взагалі повідомлялась про відкриття виконавчого провадження, про вчинення виконавчих дій, виклики тощо. Відомості про направлення їй рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії постанови про відкриття виконавчого провадження, про привід (а.с.25), виклику державного виконавця (а.с. 17) в матеріалах справи відсутні.

Судом не дано оцінки доводам боржника, викладеним у клопотанні від 29.06.2016 p., про те, що про відкриття виконавчого провадження вона дізналася лише у квітні 2016 p., та вважаючи відкриття провадження незаконним внаслідок пропуску стягувачем строку для пред'явлення до виконання виконавчого листа, звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва зі скаргою на дії державного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Зазначила, що матеріали справи свідчать про неповноту вчинення виконавчих дій. Так, у матеріалах справи наявні відомості про транспорт боржника (а.с. 19-20), відомості про нерухоме майно боржника (а.с.27-45), та постанова про розшук транспорта (а.с.46), але відсутні будь-які докази вчинення виконавчих дії по виявленню іншого майна, по опису та оцінці майна, зверненню стягнення на нерухоме майно, за рахунок яких у державного виконавця існує в даний час наявна можливість виконати судове рішення.

Також відсутні будь-які докази, які б свідчили про ухилення боржника від виконання зобов'язань, а саме: не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; неявка за викликом державного виконавця; неповідомлення державного виконавця про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб тощо, державним виконавцем суду не надано.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання, суд виходив з того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду про стягнення з неї коштів.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що на виконанні ВДВ С Голосіївського РУЮ М.Києва перебуває виконавчий лист №2-2370/12 від 30.11.2012р., виданий Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики в розмірі 766 428,36 грн., суми штрафу в розмірі 766 428 гривень 36 копійок, судового збору в розмірі 3 219 грн., а всього 1 536 075,72 грн.

29.01.2016 року державним виконавцем відповідно до ст. 17. 19, 21, 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк для самостійного виконання.

05.02.2016 року державним виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору, арешт всього майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Згідно відповіді Державної фіскальної служби України від 08.02.2016 боржник на обліку не перебуває.

Згідно відповіді Пенсійного фонду України 05.02.2016 інформацію про боржника не знайдено.

02.03.2016 року на адресу боржника надіслано виклик державного виконавця та зобов'язано з'явитися нa прийом до державного виконавця. В зазначений час боржник не з'явилася.

23.03.2016 року на прийом додержавного виконавця з'явився представник боржника ОСОБА_3 та ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, що підтверджується розпискою (a.c.21, 23, 24).

21.03.2016 року держаним виконавцем керуючись ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про примусовий привід боржника.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центра МВС України у м. Києві за боржником числяться транспортні засоби.

29.04.2016 року державним виконавцем керуючись ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про розшук майна боржника.

Проте, згідно відповіді з реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником зареєстроване нерухоме майно, яке обтяжено іпотекою.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК Українипитання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

За положенням п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, який вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Пунктом 15 Правил перетинання державного кордону громадянами України постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року передбачено, що громадянину може бути відмовлено у виїзді з України, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до п. 8 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів; розшук у пунктах пропуску через державний кордон осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних органів.

Відповідно до роз'яснень Верховного суду України від 01.02.2013 року, викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов'язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов'язків.

В даному конкретному випадку, враховуючи фактичні обставини справи та зміст подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, зокрема, наявність у поданні вказівки на дії ОСОБА_1, які свідчать про ухилення від виконання судового рішення, а також ураховуючи, що додані до подання матеріали виконавчого провадження підтверджують факт умисного ухилення боржника від виконання покладених на неї зобов'язань, що свідомо та умисно ухиляється від виконання покладених на неї судовим рішенням зобов'язань.

Колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не встановлено факту ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки тривалий час, з 2012 року, при належному проведенні виконавчих дій у межах та у повній відповідності до Закону боржник жодних дій не вчинила до добровільного виконання рішення суду, жодних коштів не сплатила, які б свідчили про намагання боржника діяти у відповідності до Закону, а лише зазначає про неповноту вчинення виконавчих дій, тим самим, стверджуючи про відсутність будь-яких перспектив до повернення стягувачу значної суми коштів та уникнення від обов'язку виконання рішення суду. Тому колегія вважає, що саме ці обставини і є яскравим свідченням ухилення боржника від виконання покладених на неї рішенням обов'язків.

В силу ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Крім того, виконання судового рішення є обов'язком відповідача з часу набрання рішення законної сили.

Правосуддя здійснюється не лише в результаті розгляду і вирішення цивільної справи, а за умов реального захисту прав, свобод та інтересів учасників цивільного судочинства, що можливо при реалізації судових рішень і перш за все в порядку їх примусового виконання у процедурах виконавчого провадження, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить п. 1ст. 6 ЄКПЛ, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов'язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід'ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 ЄКПЛ. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Апеляційна інстанція звертає увагу на те, що існує ризик невиконання рішення суду, яке набрало законної сили про стягнення із ОСОБА_1 значної суми боргу у розмірі 1 536 075,72 грн.

Крім того, судова колегія зауважує, що державний виконавець ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві вже звертався із аналогічним поданням (ухвала Апеляційного суду м. Києва від 13.11.2013 року), що свідчить про намагання боржниці будь-яким способом уникнути виконання рішення суду.

Відповідно до ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді