Справа №560/666/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Сидоренко З.С.,

при секретарі Волкодав А.А.,

за участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 сільської ради Дубровицького району Рівненської області та просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Дубровицький район, село Кривиця, вул.Горького,40.

Свої вимоги мотивує тим, що в жовтні 2004 року між нею та її дідом ОСОБА_4 було досягнуто усної домовленості щодо придбання у нього нерухомого майна на умовах дарування, а саме будинковолодіння за адресою: Рівненська область Дубровицький район с.Кривиця вул.Горького,40. Договір дарування вказаної нерухомості вони вирішили укласти пізніше, оскільки у її діда були відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документи на будинковолодіння та земельну ділянку, які він мав виготовити з її допомогою на протязі півроку. Проте, 14 лютого 2005 року дід помер. Жодного із вказаних документів він так і не встиг виготовити. Після смерті діда вона відразу переїхала до даного будинку та стала там проживати без реєстрації. Вона сама та за допомогою батьків та інших родичів здійснили ряд ремонтних та опоряджувальних робіт вказаного будинку та прибудинкової території. На даний час вона одна за власні кошти та своїми зусиллями утримує повністю весь будинок. Її дід заповіту на цей будинок не залишив, а жоден із можливих спадкоємців за законом з приводу оформлення спадщини не звертався. На даний час вона продовжує проживати в даному будинку, сплачує комунальні послуги, несе витрати по ремонту та утриманню будинку, ставиться до цього майна, як до свого власного. Цим майном вона заволоділа добросовісно і з 2005 року по даний час продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном вже більше як 11 років. Так як дід помер, то в інший спосіб визнати за нею право власності на дане будинковолодіння у неї немає.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Крім того додав, що визнання права власності на житловий будинок в с.Кривиця по вул.Горького,40 Дубровицького району за ОСОБА_2 надасть їй право та можливість укласти договір на надання електроенергії в спірний будинок, оскільки на даний час вказаний житловий будинок відключений від електроенергії. Просив даний позов задоволити.

Представник відповідача - ОСОБА_3 сільської ради Дубровицького району в судове засідання не з'явився. Згідно поданої заяви сільського голови (а.с.19), останній просить справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги визнають у повному обсязі.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК україни у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Однак, у даному випадку визнання відповідачем позову суперечить положенням закону.

Справедливість, добросовісність та розумність, відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одним із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (аб.10 п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).

Тому, вислухавши представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

У ході розгляду справи встановлено, що 14 лютого 2005 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АП №276441, виданим ОСОБА_3 сільською радою Дубровицького району Рівненської області (а.с.4).

Як зазначає у позові позивач, померлий ОСОБА_4 є її дідом, після смерті якого вона вже більше 11 років користується земельною ділянкою, на якій розташований спірний будинок, здійснює ремонт будинку та господарських будівель, сплачує всі обов'язкові платежі, що на її думку, є підставою для визнання за нею права власності на будинок, за набувальною давністю.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 ст.344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Частиною 8 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки , коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2004 року.

Згідно п.п. 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК)

Таким чином, виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно статей 10, 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Ураховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Судом установлено, що спірний будинок, згідно виписки з погосподарської книги (а.с.5) рахується за ОСОБА_4, який помер.

Відповідно до довідки КП РОБТІ Рівненської обласної ради №104 від 12.04.2016 року (а.с.6) право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в с.Кривиця по вул.Горького,40 Дубровицького району Рівненської області не зареєстровано.

Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок №40 по вул.Горького в с.Кривиця Дубровицького району Рівненської області області у встановленому законом порядку за власником не зареєстрований.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 07 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15,16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Отже, суд знаходить, для того, що б в даних правовідносинах володіння позивачем вважалось добросовісним, володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Але, матеріали справи не свідчать та позивачем не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували, що володіння чужою річчю було добросовісним, оскільки володілець (позивач) знала, що володіє чужою річчю, тобто будинком, що підтвердив в судовому засіданні представник позивача.

Крім того, суд піддає сумніву обставину, зазначену у довідці №809 від 29.06.2016 року (а.с.7) про те, що ОСОБА_2 проживає у житловому будинку №40 по вул.Горького в с.Кривиця Дубровицького району без реєстрації з 2005 року і по даний час.

До такого висновку суд прийшов після зазначення представником позивача факту відсутності у спірному житловому будинку електроенергії, що у свою чергу унеможливлює створення нормальних умов для проживання позивача такий проміжок часу у вказаному будинку, а саме з 2005 року.

Тобто в даному випадку відсутні такі обов'язкові умови для визнання права власності за набувальною давністю, як добросовісність та безперервність володіння, а тому застосування наслідків ст.344 ЦК України до вказаних правовідносин неможливе.

Частина 2 ст.59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи обставини справи та надані суду докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Дубровицький район, село Кривиця, вул.Горького,40 за набувальною давністю.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 214, 215, 292, 294 ЦПК України суд -,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду: ОСОБА_5