АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4511/2016 Доповідач - Музичко С.Г.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі

у складі головуючого судді Музичко С.Г.

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Платінум Банк» - Тимченка Я.П. на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25.02.2015 року по справі за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації, Дарницьке РВ ГУДМС України в м. Києві, про виселення

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25.02.2015 року у задоволенні позову ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації, Дарницьке РВ ГУДМС України в м. Києві, про виселення відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Платінум Банк» - Тимченко Я.П. просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. В обґрунтування своїх вимог посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та зазначає, що суд не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Вказує, що предметом позову є виселення відповідачів з заставного майна, в наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору, а тому суд не вірно застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просила задовольнити апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Судом встановлено, що 20.04.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Платінум Банк» було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого, ОСОБА_3 отримав кошти у розмірі 102 000 доларів США на придбання квартири.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами того ж дня укладено договір іпотеки, предметом якого є АДРЕСА_1 загальною площею 46,10 кв.м., житлова площа 17,40 кв.м.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, 11.08.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було звернуто стягнення на АДРЕСА_1 шляхом вчинення виконавчого напису.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Платинум Банк» направлено відповідачу вимогу від 28.11.2012 року про добровільне звільнення квартири в тридцятиденний строк із дня отримання цієї вимоги (а.с.6-7). Проте, вимога залишилась без виконання.

Звертаючись до суду із позовом, просив виселити відповідачів із АДРЕСА_1, враховуючи, що на спірну квартиру звернуто стягнення внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-1449 цс15).

Перевіряючи обставини придбання спірної квартири, зокрема чи була вона придбана ОСОБА_3 за рахунок отриманих у позивача коштів у кредит, судом апеляційної інстанції встановлено, що на придбання іпотечного майна відповідачем отримано кредит у сумі 102 000, 00 доларів США. (а.с 8-11). Заставна вартість предмету іпотеки складає 136207,00 доларів США. З цього слідує, що предмет іпотеки був придбаний частково за кошти отримані у кредит, як наслідок застосування вимог ч. 3 ст. 109 ЖК України до спірних правовідносин є неправомірним.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до положень ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 305, 309, 313-315 ЦПК України, колегія

вирішила :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Платінум Банк» - ТимченкаЯрослава Павловича задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25.02.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації, Дарницьке РВ ГУДМС України в м. Києві, про виселення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді