Справа № 285/4633/15-ц
провадження у справі № 2/0285/244/16
РІШЕННЯ

Іменем України

05 травня 2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді……………Літвин О.О.

за участю секретаря………... ..ОСОБА_1

сторін:

ОСОБА_2

представника позивача……….Фрегера Г.Й.

ОСОБА_3

представника органу опіки…..ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_5

до ОСОБА_6

про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 13.06.2009 року, та залишити їх неповнолітнього сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утриманні та вихованні разом з ним.

В обґрунтування позову зазначає, що перебування в шлюбі є неможливим, зважаючи на відсутність спільних інтересів та порозуміння, різні погляди на права і обовязки подружжя. Відповідач останні роки сильно зловживає спиртними напоями, жодним чином не доглядає за їх сином, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, тому просить сина залишити на його вихованні та повному матеріальному забезпеченні.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Додатково позивач зазначив, що з відповідачем не проживають разом з жовтня 2015 року, вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе.

Відповідач позовні вимоги визнала частково, не заперечила проти розірвання шлюбу, однак дитину просила залишити проживати разом з нею. При цьому пояснила, винаймає житло та ніде не працює.

Представник органу опіки та піклування Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області (далі орган опіки) позовні вимоги позивача підтримала та надала висновок щодо доцільності визначення місця проживання спільної дитини сторін з батьком.

Заслухавши думки учасників судового процесу та дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сімї неможливе.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.06.2009 року, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обовязки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач не змогли створити міцної сімї, про що свідчить той факт, що вони більше півроку не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати.

У сімї немає перспективи возз'єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає.

Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сімя розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дитини, тому є підстави для розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Аналогічну норму містить і ч. 4 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», яка, крім того, визначає, що предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно (ст. 157 СК України), якщо ж згоди між ними щодо того, із ким із них буде проживати дитина, не досягнуто, спір вирішується судом (ст. 161 СК України).

Після припинення фактичних подружніх відносин між сторонами у жовтні 2015 року дитина залишилася проживати з батьком в с. Наталівка Новоград-Волинського району, де вона перебувала з народження, що не заперечується сторонами.

Орган опіки, дослідивши умови проживання неповнолітнього ОСОБА_7, а також те, що позивач має постійне житло, яке відповідає санітарним нормам, офіційне місце роботи, турбується про сина і позитивно характеризується як колегами, так і односельчанами, надав 29.04.2016 року висновок про залишення дитини на проживанні з ОСОБА_5

Із досліджених судом доказів, а також власних пояснень відповідача, вбачається, що вона свідомо залишила сина на проживання з батьком, не вчиняла дій для його повного та гармонійного розвитку, матеріального забезпечення, не відвідувала його в садочку та на даний час не може забезпечити належні умови для проживання і виховання дитини. Відповідач не має власного житла та самостійного доходу, за місцем колишнього проживання характеризується незадовільно, у листопаді 2015 року притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП за те, що ухиляється від виконання батьківських обовязків, в минулому зловживала алкогольними напоями та не здійснювала належного догляду за сином.

Зазначені обставини в сукупності є свідченням негативної характеристики відповідача, як матері.

Судом приймається до уваги, що дитина тривалий час вже проживає з батьком та прижилась у своєму середовищі, з 2012 року відвідує за місцем проживання дошкільний навчальний заклад, має сталі сімейні звязки. Поведінка батька свідчить, що він зможе, керуючись почуттям любові до сина, проявити життєву мудрість в питаннях його виховання та забезпечити належні умови для життя, освіти, оздоровлення дитини.

Доказів, які б свідчили, що позивач неналежно виконує свої батьківські обовязки, не приділяє достатньо уваги дитині чи його поведінка може зашкодити розвитку дитини, відповідачем не подано. При цьому суд вважає, що відібрання дитини у батька обумовить суттєве емоційне напруження у психологічному стані хлопчика та поставить під загрозу своєчасний та гармонійний розвиток його особистості.

Оскільки на момент розгляду даної справи в суді сину сторін ОСОБА_7 ще не виповнилось 10 років, його думка судом не заслуховувалась.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про існування таких виняткових обставин, які не дозволяють на даний час проживати дитині з матірю, а тому місцем проживання спільного сина сторін суд визначає з батьком.

Важливо зазначити, що визначення місцем проживання дитини місця проживання одного з батьків зовсім не означає, що другий з батьків обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Відповідач може реалізувати свої права шляхом домовленості з позивачем щодо встановлення часу спілкування.

При цьому, за змістом ст. 161 СК України у разі зміни обставин, які були підставою для вирішення позову про визначення місця проживання дитини, відповідач не позбавлена можливості та має право звернутись до суду з позовом про зміну місця проживання дитини.

Керуючись статтями 10, 11, 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, статтями 104, 105, 109, 110, 112, 160 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Шлюб між ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянами України, зареєстрований 13.06.2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 124, розірвати.

Визначити місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,з батьком ОСОБА_5.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Головуючий суддя О.О.Літвин