Справа № 128/1944/16-ц Провадження № 22-ц/772/3172/2016Головуючий в суді першої інстанції Саєнко О. Б.
Категорія 44Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді : Шемети Т.М.,

суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С.,

за участі: секретаря судового засідання Топольської В.О.,

позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката Байдак В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 по виселення, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12.09.2016 року, -

в с т а н о в и л а:

05.05.2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом та висувала вимогу виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з належного їй приватного житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, та зняти його з реєстраційного обліку з даного будинку.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено через його необґрунтованість та недоведеність.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам по справі, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок, відповідач є її сином, з яким в неї неприязні стосунки: він її ображає, б'є, не пускає її в будинок, не доглядає за будинком, руйнує його та розкрадає. Вона змушена проживати в родичів в с. Бруслинів Літинського району в будинку, який не має опалення, інших комунікацій. Все це не було враховано судом першої інстанції, а тому вона просить скасувати ухвалене по справі рішення та постановити нове, яким задовільнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат Байдак В.П. заперечили проти апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції вірним, законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб що з'явилися, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, керувався нормами ст. 157 ЖК УРСР, відповідно до якої членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК УРСР: в разі систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, використання його не за цільовим призначенням, систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку, а заходи громадського впливу виявилися безрезультатними. Суд зазначив, що позивач не надала жодного доказу, який би підтверджував хоча б одну з умов виселення, по які йдеться в ст. 116 ЖК УРСР. Не було надано також доказів того, що відповідач чинить перешкоди позивачці в користуванні житловим будинком. Суд відмовив в задоволенні позову через його недоведеність.

Такий висновок суду є вірним та відповідає встановленим обставинам по справі і нормам матеріального права.

Судом було встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

-ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.3);

-В даному будинку зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що підтверджено домовою книгою на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.3-4);

-листом Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, який адресований на запит адвоката Вдовцової Л.К. доведено, що згідно наявних даних ОСОБА_2 зверталася стосовно протиправних дій відносно неї з боку сина ОСОБА_4 до правоохоронних органів 21.03.2016 року, за результатами якого було припинено розгляд повідомлення через відсутність в матеріалах перевірки ознак кримінального правопорушення. 08.10.2014 року ОСОБА_4 був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 129 КК України (як зазначають сторони, кримінальне правопорушення було вчинено відносно ОСОБА_7).

Актом обстеження проживання від 28.06.2016 року, затвердженого Мізяківсько-Хутірською сільською радою Вінницького району Вінницької області в складі комісії: депутата сільської ради Коливайла О.В. та сусідів ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 засвідчено, що ОСОБА_4 разом з дружиною та донькою проживають в будинку АДРЕСА_1. Дружина та донька не зареєстровані в даному будинку, а зареєстровані ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_2, яка протягом 9 років не проживає в даному будинку, а проживає в с. Брусленів Літинського району (а.с.33).

Факт проживання без реєстрації позивачки ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 підтверджується довідкою №568-212 від 30.06.2016 року виданою Бруслинівською сільською радою Літинського району Вінницької області (а.с.34).

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців.

Саме по собі право власності не є абсолютним та може бути обмежено у випадках, встановлених законом. Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має власник житла відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч.1. 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.), у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.).

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суд першої інстанції вірно визначив норми права, які підлягають до застосування в даній справі: це ст.ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК. Відповідно до ст. 157 ЖК члена сім'ї власника може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК. (Лист, Верховний Суд, від 26.05.2001, "Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)")

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, ОСОБА_4 вселився до будинку ОСОБА_2 в установленому законом порядку як член сім'ї позивача (син), доказів його негативної поведінки та вжиття до нього заходів запобігання і громадського впливу суду надано не було. В апеляційній скарзі позивач стверджує, що суд не врахував те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 129 КК України, однак , як зазначає в тому числі і позивач, це правопорушення було вчинено відносно ОСОБА_7, а тому цей факт ніяким чином не свідчить про порушення ним правил співжиття з ОСОБА_2.

Також ОСОБА_2 зазначивши, що вона вимушено покинула свій будинок і переїхала в с. Бруслинів Літинського району в будинок ОСОБА_12 (племінника) який не придатний для життя (хоча слід зазначити що вона живе в цьому будинку 9 років), те, що відповідач не пускає її до будинку, псує будинок, - є лише її твердженням, жодного доказу цим обставинам позивач не надала.

Враховуючи те, що цивільне судочинство ґрунтується на принципах змагальності (ст. 10 ЦПК України) та диспозитивності (ст. 11 ЦПК України), обов'язок доказування покладається на сторону, яка зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 60 ЦПК України), висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову через його недоведеність є вірними, а викладене в апеляційній скарзі їх не спростовує.

Таким чином, розглядаючи справу за апеляційною скаргою на оскаржуване рішення, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини у справі, подані сторонами докази, вірно визначився з характером правовідносин, тому на підставі ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12.09.2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис А. Ю. Зайцев

підпис О. С. Панасюк

З оригіналом згідно: Т. М. Шемета