ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

МазурЛ.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 02 грудня 2011 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу пивного обладнання та домовлено, що основний договір купівлі-продажу вони повинні укласти і нотаріально оформити в термін не пізніше 03 лютого 2012 року.

Зазначав, що відповідно до п. 5 попереднього договору він видав

ОСОБА_4 аванс у сумі 200 000 грн, що станом на 01 грудня 2011 року еквівалентно сумі 25 000 дол. США.

Враховуючи, що договору купівлі-продажу пивного обладнання укладено не було та 04 лютого 2012 року відпала підстава набуття зазначеного вище авансу, ОСОБА_3 на підставі ст.ст. 536, 635, 612, 625, 1212, 1214 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь: суму безпідставно збережених коштів у розмірі 204 005 грн; суму 3 % річних у розмірі 10 389 грн 04 коп.; судові витрати - 2 144 грн та 229 грн 40 коп.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 лютого 2014 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 лютого 2014 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 не надав допустимих доказів видачі ОСОБА_4 авансу згідно п. 5 попереднього договору від 02 грудня 2011 року у сумі 200 000 грн, що еквівалентно

25 000 дол. США.

Проте погодитися із такими висновками суду не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що 02 грудня 2011 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до умов якого

продавець ОСОБА_4 зобов'язується продати, а покупець ОСОБА_3 - купити пивне обладнання, вартість якого становить 230 000 грн, що еквівалентно сумі

28 750 дол. США за середнім комерційним курсом станом на 02 грудня

2011 року. Сторони домовились про те, що основний договір купівлі-продажу вони повинні укласти і нотаріально оформити в термін не пізніше 03 лютого

2012 року.

Пунктом 5 попереднього договору передбачено, що покупець видає продавцю аванс у сумі 200 000 грн, що еквівалентно сумі 25 000 дол. США, у рахунок належної до сплати покупцем суми у розмірі 230 000 грн, що еквівалентно сумі 28 750 дол. США за основним договором купівлі продажу, що повинен бути укладений у вказаний строк.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Оскільки договору купівлі-продажу пивного обладнання між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана за попереднім договором грошова сума відповідно до п. 5 зазначеного договору є авансом, який підлягає поверненню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили із того, що ОСОБА_3 не було доведено факту передачі (сплати) ОСОБА_4 суми авансу, передбаченого п. 5 попереднього договору. При цьому судами взято до уваги пояснення ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О.С. з приводу того, що умовами

п. 5 попереднього договору було передбачено видачу авансу у майбутньому, чого ОСОБА_3 виконано не було.

Водночас судами не було враховано, що сторони спірного попереднього договору не оспорювали зміст укладеного правочину та не просили визнати його неукладеним у зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 умов п. 5 попереднього договору щодо сплати авансу.

Відповідно до п. 1-4 глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від

22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Суди не зазначили правових підстав, згідно яких дійшли висновку, що зі змісту п. 5 попереднього договору не вбачається, що ОСОБА_3 передав (сплатив) ОСОБА_4 суму авансу у розмірі 200 000 грн, враховуючи чинність попереднього договору від 02 грудня 2011 року та відсутність вимог про тлумачення умов зазначеного договору.

Згідно з положеннями ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам не відповідають.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно встановили фактичні обставини справи, чим порушили норми ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 лютого

2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В.Попович