У Х В А Л А

12 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 вересня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до кредитної спілки «Буковина», треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Зеленська Марина Вікторівна, про визнання недійсним договору іпотеки,

встановила:

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області

від 10 липня 2015 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 вересня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Чернівецької області відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві заступник Генерального прокурора України просить скасувати рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 203, 229 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували укладення нею спірного договору іпотеки під впливом помилки, тому волевиявлення ОСОБА_4 під час укладення договору іпотеки було вільним і відповідало її внутрішній волі.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 11 травня 2012 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими задоволено позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу, виходив із того, що при укладенні зазначеного договору, позивач, яка є особою похилого віку, має вади зору і практично не бачить та потребує стороннього догляду, мала на меті скласти заповіт на свою доньку, яка визнала, що ввела свою матір в оману, не повідомивши їй змісту договору, оскільки вважала, що це дозволяє сплатити державне мито при оформленні права власності на будинок у меншому розмірі;

- від 13 червня 2016 року суд касаційної інстанції залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими задоволено позов про визнання недійсним договору дарування, виходив із того, що укладаючи спірний договір дарування належного особі будинку, позивач з огляду на свій вік (55 років) та стан здоров'я, намагався забезпечити собі на майбутнє догляд та допомогу від особи; помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки вважав укладений ним правочин договором довічного утримання.

- від 13 липня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення апеляційного суду, яким визнано недійсним договір дарування житлового будинку, виходив із того, що укладаючи оспорюваний договір дарування, позивач помилився щодо фактичних обставин правочину та його природи, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 3 лютого 2016 року суд виходив із того, що згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди;

- від 18 червня 2014 року суд виходив із того, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої 3 статті 203 та статті 229 ЦК України.

- від 19 березня 2014 року суд виходив із того, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до кредитної спілки «Буковина», треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Зеленська Марина Вікторівна, про визнання недійсним договору іпотеки за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 вересня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко