АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5962/16 Справа № 175/619/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м. Дніпро

11 жовтня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Петешенкової М.Ю., Осіяна О.М.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровської РДА Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровської РДА Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

22 лютого 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини ( а.с.3-5).

ОСОБА_3 не погодившись з позовними вимогами ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком ( а.с.23-28).

Рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровської РДА Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини задоволені.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 із матірю ОСОБА_2 за адресою її проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровської РДА Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено (а.с.178-181).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі ( а.с.176-192).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 листопада 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 116.

Під час перебування у шлюбі у подружжя народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія І-КИ №284051, виданого виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 07.06.2010 року, актовий запис № 66.

17 грудня 2014 року заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №2-175/3589/14 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Вказане рішення було ухвалено без участі сторін та набрало законної сили 12 січня 2015 року.

ОСОБА_2 має стабільну роботу із гнучким графіком, проживає у комфортабельній квартирі із сучасним ремонтом та обладнанням, в якій створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. Спиртними напоями ОСОБА_2 не зловживає, не палить, на диспансерних обліках ніде не перебуває, позитивно характеризується.

З кінця 2012 року і до теперішнього часу неповнолітній ОСОБА_4 відвідує дитячий садочок «Червона шапочка» КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу №6 «Червона шапочка» Ювілейної селищної ради, що підтверджується довідкою від 17.02.2016 року №19/01-25.

Після розлучення ОСОБА_2 ще деякий час проживала разом із дитиною у спільній із ОСОБА_3 квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 смт. Слобожанське (колишнє смт. Ювілейне) Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Після неодноразового насилля з боку ОСОБА_3 вона вимушена була переїхати до квартири, яка належить її батьку, за адресою: АДРЕСА_2, де і мешкає весь цей час. При цьому забрати неповнолітнього ОСОБА_4 їй не дозволив ОСОБА_3, мотивуючи, що дитині буде краще разом із ним та його матір'ю - бабусею ОСОБА_4. При цьому, ОСОБА_3 не заперечував проти того щоб неповнолітній ОСОБА_4 був зареєстрований за місцем її реєстрації та фактичного проживання, де вона і зареєструвала неповнолітнього ОСОБА_4. За таких обставин, вона має змогу лише іноді спілкуватися із своїм сином ОСОБА_5, тривалість і графік спілкування при цьому залежить від настрою та особистого ставлення ОСОБА_3 до неї в той чи інший період часу. З цього приводу вона зверталася до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровського районної ради Дніпропетровської області, але спір між сторонами не знайшов свого вирішення з огляду на раптове загострення її хвороби, що унеможливило її особисту участь в розгляді заяви, а також з урахуванням неявки ОСОБА_3 на засідання опікунської ради.

Задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина з матірю та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд 1 інстанції, виходив із того, що відсутні виключні обставини за яких в даному випадку пятирічний син має бути розлучений із своєю матір'ю, яка спиртними напоями та наркотичними засобами не зловживає, не палить, на диспансерних обліках не перебуває, позитивно характеризується, має постійне місце проживання, в якому створені належні умови для проживання та виховання дитини, працює та здатна матеріально забезпечувати дитину всім необхідним для нормального утримання, розвитку, відпочинку та виховання, що відповідає принципам 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, ст.. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідають ст. 161 Сімейного кодексу України, відповідно до якої якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Із матеріалів справи вбачається, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітнього сина. Однак, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета.

ОСОБА_3 не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги за зустрічним позовом та не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо наявності нібито виключних обставин за яких в даному випадку малолітній син має бути розлучений із своєю матір'ю є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 на підтвердження свої позовних вимог не надано суду належних та допустимих доказів та не вказано на них в апеляційній скарзі, а тому колегія суддів вважає, що вони не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі (чи відмови у передачі) йому дитини.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те , що судом 1 інстанції не взятий до уваги висновок Органу опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27.04.2016 року № 1-39-677/0/290-16, яким визначено доцільним проживання малолітнього сина ОСОБА_5 разом із батьком, колегія судді не бере до уваги, оскільки відповідно до «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов»язанної із захистом прав дитини» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, висновок орану опіки і піклування носить рекомендований характер, і не є обовязковим для суду при ухваленні рішення.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно повідомлення КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Добре вдома» Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області, вбачається, що дитина тягнеться до матері, як до людини, «що мусить бути біля мене» та прагне проводити з нею своє дозвілля.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: