провадження 2/331/10/2016
справа 331/8061/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 р. Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Смолки І.О.,

при секретарі Качан К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім»єю та поділ майна,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила і, в якому зазначила, що з 10 липня 2004 року по 14 листопада 2014 року вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Від шлюбу подружжя має двох доньок: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після припинення шлюбних стосунків проживають з позивачем.

Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач за спільні кошти купили легковий автомобіль «Мегsedes-Benz Е200», державний номер НОМЕР_1, за 43 тис. доларів США, який є спільним сумісним майном подружжя.

Після припинення шлюбних стосунків автомобіль залишився у користуванні відповідача, який має посвідчення водія та постійно користується вказаним автомобілем, як до, так і після припинення шлюбних стосунків.

Позивач у зв'язку з закриттям відповідачем аптеки, у якій вона працювала завідуючою, наразі не має постійної роботи, окрім того, на її утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, у зв'язку з чим вона не має коштів на утримання та обслуговування такого коштовного спірного автомобіля.

Законним та справедливим буде поділити спільний автомобіль між сторонами в рівних частках та стягти з відповідача на користь позивача вартість 1/2 частки спірного автомобіля.

ОСОБА_1 також зазначає, що за зустрічними вимогами ОСОБА_2 претендує на 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_3.

97/100 часток вказаного приміщення набуті у власність ОСОБА_1 до укладання шлюбу, і поділу за зустрічним позовом не підлягають.

Інші 3/100 частки вказаного приміщення, фактично це кімната №9 площею 4,1кв.м. вартістю 6 379,00грн., набуті ОСОБА_1 у шлюбі за договором купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року, але як фізичною особою-підприємцем. У зв'язку з чим, згідно п.29 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 грудня №11, таке майно не є спільною власністю подружжя.

Відповідно, вказані 3/100 частки у вигляді кімнати №9 площею 4,1кв.м., є: - або особистою власністю позивачки і поділу не підлягають. Або - їх половина дійсно належить відповідачу, у вигляді 3/200 часток від всього приміщення, тобто пл.2,05кв.м. у кімн.№9.

Отже, суд в разі віднесення вказаної кімнати №9 до спільного сумісного майна подружжя, має виділити її у власність ОСОБА_1, та компенсувати ОСОБА_2 половину її вартості в розмірі 3 189,50грн. (6 379,00 / 2) за рахунок зменшення суми, яка стягується з нього за 1/2 частку автомобіля, який виділяється ОСОБА_2. При цьому вбачаються всі підстави для застосування до спірних правовідносин ст.365 ЦК України, оскільки 3/200 (як половина від 3/100, площею 2,05кв.м.) є незначною, неподільною, спільне користування нею є неможливим, і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2, у власності якого є нежитлове приміщення по вул. Українській, площею 282,7 кв.м. та дві житлові квартири по вул. Маршала Чуйкова та бульвару Центральному.

Вираховуючи ціну позову, позивач виходить з того, що вартість 1/2 частки спірного автомобіля становить 241 978,00грн. (483 956,00 / 2), а вартість 1/2 частки спірної кімнати №9 площею 4,1кв.м., на яку припиняється право власності відповідача, становить З 189,50грн. (6 379,00 / 2), разом 245 167,50грн. (241 978,00+3 189), які і становлять ціну позову.

ОСОБА_1 просить суд поділити в рівних частинах спільне майно подружжя - легковий автомобіль «Mersedes-Benz Е200», державний номер НОМЕР_1, визнавши за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частку вказаного автомобіля;

стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 241 978,00грн., як вартість 1/2 частки легкового автомобіля «Mersedes-Benz Е200», державний номер НОМЕР_1, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_2, припинивши на вказану частку автомобіля право власності ОСОБА_1;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 189,50грн., як вартість 1/2 частки кімнати №9 площею 4,1кв.м., у 3/100 частках нежитлового приміщення АДРЕСА_3, зареєстрованих на ім'я ОСОБА_1, припинивши на вказану частку нежитлового приміщення право власності ОСОБА_2.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому зазначив, що з січня місяця 1997 року до 10 липня 2004 року він проживав однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, з відповідачем ОСОБА_1. З 10 липня 2004 року по 14 листопада 2014 року сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі.

Отже, у період з січня місяця 1997 року по 10 липня 2004 року між позивачем по зустрічному позову та відповідачем ОСОБА_1 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а з липня 10 липня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

У вказаному періоді ОСОБА_1 і ОСОБА_2 спільно проживали за адресами: з січня 1997 року по жовтень 1997 року - АДРЕСА_4; з жовтня 1997 року по червень місяць 2002 року - АДРЕСА_1 (у квартирі, що належала ОСОБА_2 на праві приватної власності); з червня місяця 2002 року до фактичного припинення шлюбних відносин - АДРЕСА_2.

З січня місяця 1997 року та до фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами були сімейні відносини, що характеризувалися веденням спільного господарства, побуту та бюджету.

За час проживання однією сім'єю та в подальшому, після реєстрації шлюбу, сторонами за спільні кошти було придбане наступне майно:

Квартира АДРЕСА_2, загальною площею 74 кв. м., житловою площею 44 кв. м. Вказана квартира була придбана у 2001 році за договором купівлі - продажу, право власності було зареєстровано за ОСОБА_1 Після

придбання квартири сторонами був проведений капітальний ремонт, куплена побутова техніка, меблі. Станом на дату звернення до суду вартість квартири з наявною побутовою технікою, меблями складає 852 500, 00 грн.;

квартира АДРЕСА_3, загальною площею 50 кв. м., яка в подальшому була переведена в нежитлове приміщення, вартістю станом на дата звернення до суду, 852 500, 00 грн.. Вказана квартира була придбана у 2002 році за договором купівлі - продажу, право власності було зареєстровано за ОСОБА_1;

квартира АДРЕСА_5, загальною площею 74 кв. м., яка в подальшому була переведена в нежитлове приміщення, вартістю, станом на дату звернення до суду, 620 000, 00 грн.. Вказана квартира була придбана у 2002 році за договором купівлі - продажу, право власності було зареєстровано за ОСОБА_1;

автомобіль "Mersedes-Benz Е200", реєстраційний № НОМЕР_1,

] вартість якого, станом на дату звернення до суду складає 232 500, 00 грн., придбаний за договором купівлі - продажу від 2008 р., право власності зареєстровано за ОСОБА_2.

Після переведення квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 до нежилого фонду, протягом 2002 - січня 2003 року за рахунок коштів орендатора ПФФ "ЛЕГІ-АРТИС" була проведена реконструкція вказаних квартир.

За наслідками реконструкції квартири були об'єднанні в одне нежитлове приміщення, якому була присвоєна адреса: приміщення АДРЕСА_3.

В подальшому на підставі свідоцтва від 05.01.2006 року 97/100 часток приміщення АДРЕСА_3 було зареєстровано за ОСОБА_1

07.12.2006 року за спільні кошти сторін на ім'я ОСОБА_1 були придбані 3/100 часток приміщення АДРЕСА_3 .

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української PCP 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За таких обставин квартира АДРЕСА_2, приміщення АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю сторін по справі.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить суд :

встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з січня місяця 1997 року до 10 липня 2004 року;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, на 1/2 частину приміщення АДРЕСА_3, на 1/2 частину автомобіля " Mersedes-Benz Е200".

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 первісний позов підтримала, проти зустрічного заперечує.

ОСОБА_2 і його представник проти первісного позову заперечують, зустрічний підтримали.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає первісний і зустрічний позов такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав:

судом встановлено, що з 10 липня 2004 року по 14 листопада 2014 року ОСОБА_1 знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Від шлюбу сторони мають двох доньок: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після припинення шлюбних стосунків проживають з позивачем.

Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач за спільні кошти купили легковий автомобіль «Мегsedes-Benz Е200», державний номер НОМЕР_1, за 43 тис. доларів США, який є спільним сумісним майном подружжя, що сторони не оспорюють.

Відповідно до частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України майно придбане подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності ...

Згідно частині 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними...

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п. 25 вищезазначеної Постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Жодна з сторін не внесла на депозитний рахунок суду суми грошової компенсації, тому, вирішуючи питання про поділ спірного майна - автомобіля «Мегsedes-Benz Е200», державний номер НОМЕР_1, суд визнає за сторонами ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Тому, з цієї підстави суд частково задовольняє первісний позов і частково зустрічний, формулюючи резолютивну частину рішення відносно спірного автомобіля наступним чином: визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності кожного на 1/2 частину легкового автомобіля «Mersedes - Benz Е200", державний номер НОМЕР_1, без його реального поділу і залишити цей транспортний засіб у спільній частковій власності. В решті позовних вимог ОСОБА_1 суд відмовляє.

Суд відмовляє ОСОБА_2 у задоволенні решти його позовних вимог з наступних підстав:

згідно Договору купівлі-продажу від 06.06.2001 р., ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_2.

Згідно Договору купівлі-продажу від 02.04.2002 р., ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_5.

Згідно Договору купівлі-продажу від 18.04.2002 р., ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_3.

11 травня 2002 року ОСОБА_1 зареєструвалася як фізична особа-підприємець та почала займатися підприємницькою діяльністю.

30 вересня 2002 року Запорізька міська рада прийняла рішення «Про переведення житлових приміщень - квартир АДРЕСА_3, АДРЕСА_5 до нежитлового фонду.

08 жовтня 2002 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3, АДРЕСА_5, яке 24 жовтня 2002 року було зареєстроване Запорізьким міжміським БТІ.

Таким чином, вбачається, що ще станом на початок осені 2002 року ОСОБА_1 була власником нежитлового приміщення по АДРЕСА_3, утвореного шляхом об'єднання та переведення до нежитлового фонду двох квартир куплених ОСОБА_1 02 квітня та 18 квітня 2002 року.

Відповідно, всі вище зазначені правовідносини мали місце до набуття законної сили Сімейним кодексом України та Цивільним процесуальним кодексом України, а отже положення ст.74 СК України на спірні правовідносини не поширюються, а факт спільного проживання однією сім'єю може бути встановлений тільки щодо правовідносин, що мали місце після 01 січня 2004 року, тобто після набуття у власність вищезазначеного спірного майна (квартири по АДРЕСА_2, та двох кватир по АДРЕСА_3 переведених до нежитлового фонду).

При цьому слід зазначити, що та обставина, на яку посилається ОСОБА_2, що право власності ОСОБА_1 на належне їй з 08.10.2002 року нежитлове приміщення АДРЕСА_3, АДРЕСА_5, було переоформлене у спільну часткову власність 05 січня 2006 року, жодного правого значення при поділі майна подружжя не має, оскільки при набутті ОСОБА_1 права власності 05 січня 2006 року спільні кошти подружжя не витрачалися. Це була зміна форми власності, на спільну часткову у зв'язку з приєднанням до нежитлового приміщення АДРЕСА_3, АДРЕСА_5 тамбуру (коридору №9, площею 4,1кв.м.), який перебував у комунальній власності, та на який було оформлено право спільної часткової власності, як на 3/100 частки всього нежитлового приміщення, - на ім'я Запорізької міської ради.

07 грудня 2006 року (а.с.58), на підставі договору купівлі-продажу об'єкта комунальної власності ОСОБА_1 викупила у Запорізької міської ради вищезазначені 3/100 частки. При цьому, вказаний договір був укладений у шлюбі, але на нього не розповсюджуються положення по спільну сумісну власність подружжя, оскільки, у вказаному договорі ОСОБА_2 виступила як фізична особа-підприємець, майно якого не належить до спільної сумісної власності подружжя, про що наголошено в п.29 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 грудня.

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім"ю України від 1969 р, "Имущество, нажитое супругами во время брака, является их общей совместной собственностью.". Згідно ст.24 Кодексу прошлюб та сім"ю України від 1969 року, "Имущество, принадлежащее каждому из супругов до вступления в брак, а также полученное им во время брака в дар или в порядке наследования, является собственностью каждого из них".

В постанові ВСУ №6-211цс14 від 11 березня 2015 року міститься висновок, згідно якого: «Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто, сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін».

У даній справі ОСОБА_2 не надав жодного доказу на підтвердження його внесків у купівлю спірного майна до укладання шлюбу. Пояснення відповідача не можуть ототожнюватися з фінансовим та розрахунковими документами, які були б належними та допустимими доказами.

В ухвалі ВССУ у справі №6-48655св13 від 12 березня 2014 року йдеться про те, що позивач за зустрічним позовом повинен був надати суду належні та допустимі докази про його участь у будівництві спірного будинку, придбанні будівельних матеріалів для будівництва, оскільки сам по собі факт проживання без реєстрації шлюбу, не є доказом того, що він брав участь у будівництві та придбанні будівельних матеріалів. Особи, які брали участь у будівництві вправі вимагати не визнання права власності, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю), якщо допомогу вони надавали не безоплатно.

В даному випадку, ОСОБА_2 надає певні документи на будівельні матеріали, які він купував для власних потреб та ремонту аптеки по вул.Українській. Будь-які докази на підтвердження того факту, що він їх передавав для ремонту спірних об'єктів нерухомості - у справі немає.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

З вказаного вбачається, що встановлення фактів проживання однією сім'єю у період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено.

Факт проживання однією сім'єю може бути встановлений з 1 січня 2004 року і відповідно, може бути визнано об'єктом спільної сумісної власності майно, придбане за час спільного проживання після 1 січня 2004 року. Від встановлення дати придбання спірного майна залежить, яке законодавство підлягає застосуванню, оскільки до 1 січня 2004 року не було умов набуття права власності за ст. 74 СК України.

Таким чином, з урахуванням фактичних обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, вбачається невірне застосування норм матеріального права при зверненні ОСОБА_2 за захистом своїх прав, а отже його позовні вимоги стосовно нерухомого майна необґрунтовані і незаконні.

Питання щодо застосування строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав представник ОСОБА_1, судом не вирішувалось з огляду на відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_2 відносно нерухомого майна.

Керуючись ст.ст.10,11,212-215 ЦПК України, ст.ст.22,24 Кодексу по шлюб та сім»ю України, ст.ст. 69,70,71 Сімейного кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності кожного на 1/2 частину легкового автомобіля «Mersedes - Benz Е200", державний номер НОМЕР_1, без його реального поділу і залишити цей транспортний засіб у спільній частковій власності.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Смолка І.О.