У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Регіон-Банк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Регіон-Банк» про визнання недійсним договору іпотеки та договорів про внесення змін до нього, скасування державної реєстрації права власності, поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ПАТ «Регіон-Банк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким він придбав у власність нежитлові приміщення 1-го поверху № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 106,6 кв. м, в літ. «А-4», які знаходяться в будинку АДРЕСА_1, сплативши за них 217 000 грн.

Правовою підставою права власності ОСОБА_4 на нежитлові приміщення, продані нею за оспорюваним договором, було заочне рішення Київського районного суду м. Харкові від 18 лютого 2008 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2011 року вказане заочне рішення скасовано, а 26 грудня 2011 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено нове рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на реконструйовані нежитлові приміщення № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, з окремим входом, під офіс, загальною площею 106,6 кв. м, що розташовані в житловому будинку літ. «А-4», за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

З цих підстав позивач вважає, що оскільки заочне рішення було скасовано, то у ОСОБА_4 не виникає право власності на нежитлові приміщення, а самі ці приміщення не набули статусу нежитлових у встановленому законом порядку, а тому договір купівлі-продажу від 06 березня 2008 pоку є недійсним правочином.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ПАТ «Регіон-Банк» про визнання недійсним договору іпотеки та договорів про внесення змін до нього, скасування державної реєстрації права власності, поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що вона згодна із позовом ОСОБА_3 в частині недійсності договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 pоку і вважає, що подальший договір іпотеки щодо відчуженої нерухомості (квартири) не відповідає вимогам ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на період укладення оспорюваного договору іпотеки від 21 березня 2008 року) і має бути визнаний судом недійсним, а сама квартира підлягає витребуванню із володіння її теперішнього власника - ПАТ «Регіон-Банк». При цьому вона заперечувала проти стягнення з неї на користь ОСОБА_3 вартості спірного нерухомого майна в розмірі 217 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договіркупівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 106,6 кв. м, в літ. «А-4», які знаходяться в будинку АДРЕСА_1, укладений 06 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. за реєстровим № 882.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 217 000 грн.

Визнано недійсними укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «Регіон-Банк договір іпотеки від 21 березня 2008 року № 06-2-05-27/1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстровим № 113; договір про внесення змін від 19 травня 2008 pоку № 1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстровим № 196; договір про внесення змін від 17 червня 2008 pоку № 2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстровим № 255, договір про внесення змін від 18 липня 2008 pоку № 3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстровим № 376; договір про внесення змін від 01 жовтня 2008 pоку № 4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстровим № 505; договір про внесення змін від 13 жовтня 2008 pоку № 5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстровим № 508; договір про внесення змін від 20 березня 2009 pоку № 6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою B.B. за реєстровим № 70; договір про внесення змін від 22 квітня 2009 pоку № 7, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Драгу Ю.Г. за реєстровим № 2227; договір про внесення змін від 27 травня 2009 pоку № 8, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстровим № 121; договір про внесення змін від 24 червня 2009 pоку № 9, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстровим № 170.

Скасовано державну реєстрацію права власності ПАТ «Регіон-Банк» на нежитлові приміщення першого поверху № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 106,6 кв. м, в літ. «А-4», які знаходяться в будинку АДРЕСА_1.

Поновлено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Витребувано із володіння ПАТ «Регіон-Банк» на користь ОСОБА_4 приміщення квартири АДРЕСА_1, які у якості нежитлових приміщень 1-го поверху № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, І' 5, 1-6, 1-7, 1-8 в літ. «А-4» були предметом договору іпотеки від 21 березня 2008 pоку № 06-2-05-27/1 та договорів про внесення змін до нього, укладених між ОСОБА_3 та ПАТ «Регіон-Банк», шляхом передачі приміщень в натурі.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд вказував на те, що ОСОБА_4 у добровільному порядку та з власної волі відчужила ОСОБА_3 нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року та отримала кошти за відчужене майно, а тому відсутні підстави вважати її потерпілою та захищати її права.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Установлено, що згідно з договором купівлі-продажу, зареєстрованим Харківською товарною біржею від 14 грудня 1994 року за № Н7-159, ОСОБА_4 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1, площею 88,6 кв. м. Право власності ОСОБА_4 на вказане майно зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 14 грудня 1994 року, запис № П-2-5855.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2008 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, яке набрало законної сили, було визнано за ОСОБА_4 право власності нежитлові приміщення першого поверху № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 106,6 кв. м, в літ. «А-4», які знаходяться в будинку АДРЕСА_1.

06 березня 2008 pоку між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. за реєстровим № 882. Відповідно до цього договору продано нежитлові приміщення першого поверху № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 106,6 кв. м, в літ. «А-4», які знаходяться в будинку АДРЕСА_1, за 217 000 грн.

21 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Регіон-Банк» був укладений договір іпотеки № 06-2-05-27/і, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстровим № 113, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку банку вказані нежитлові приміщення першого поверху.

У подальшому між ОСОБА_3 та ПАТ «Регіон-Банк» укладено дев'ять договорів про внесення змін.

У результаті невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором 02 жовтня 2010 pоку на підставі договору іпотеки від 21 березня 2008 року та договорів про внесення змін до нього згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» проведено державну реєстрацію права власності ПАТ «Регіон-Банк» на нежитлові приміщення 1-го поверху № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 106,6 кв. м, в літ. «А-4», за адресою: АДРЕСА_1; витяг про державну реєстрацію прав від 02 грудня 2010 року № 28221265.

17 листопада 2011 pоку Харківська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Харкова із заявою про перегляд заочного рішення від 18 лютого 2008 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2011 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2008 року скасовано.

26 грудня 2011 року рішенням Київського районного суду м. Харкова ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Харківської міської ради про визнання права власності на реконструйовані спірні приміщення відмовлено.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару (стаття 658 ЦК України).

Ураховуючи викладене висновок суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу від 06 березня 2008 року нежитлових приміщень 1-го поверху № № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 106,6 кв. м, в літ. «А-4», за адресою: АДРЕСА_1, вимогам закону не відповідає, оскільки вказані в договорі нежитлові приміщення не належали продавцю на праві власності, є обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За таких обставин ОСОБА_4 має повернути на користь ОСОБА_3 кошти, отримані за недійсним правочином.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладання договору іпотеки від 21 березня 2008 року) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо того, що спірний договір іпотеки укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Регіон-Банк» від 21 березня 2008 року цим вимогам не відповідає, є обґрунтованим, оскільки, по-перше, за нормами ст. 216, ч. 1 ст. 658 ЦК України ОСОБА_3 не є власником майна, а, по друге, самого предмета іпотеки - нежитлових приміщень - як окремого виділеного у натурі об'єкта права власності не існує.

Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача

За змістом цієї статті випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, норми статей 1212 та 388 ЦК України можуть застосуватись у випадках, коли певна вимога власника майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання або збереження майна без достатньої правової підстави. При цьому підстави застосування положень статті 1212 ЦК України є більш широкими, ніж статті 388 цього Кодексу. Наявність підстав для витребування майна за статтею 388 ЦК України не виключає застосування положень статті 1212 цього Кодексу в частині, що не суперечать положенням статті 388 ЦК України.

Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс16.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко

О.В.Ступак