АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №635/5818/15-ц Головуючий суддя І інстанції Караченцев І.В.
Провадження № 22-ц/790/6466/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Яцини В.Б.,

суддів - Бурлака І.В., Карімової В.В.,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням уточнених вимог остаточно просив у порядку поділу майна подружжя визнати автомобіль «Нundai IX 35» 2010 року випуску державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя та стягнути грошову компенсацію за частку у спільному майні, а саме ? частину вартості автомобіля «Нundai IX 35» 2010 року випуску державний номер НОМЕР_1 у сумі 178605 грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що сторони перебували у шлюбі з 04.06.2005 р. 30.10.2010 р. під час шлюбу на спільні сімейні кошти було за договором купівлі-продажу був придбаний автомобіль «Нundai IX 35» 2010 року випуску державний номер НОМЕР_1, який було оформлено на імя відповідача.

Фактично ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини 20.06.2014 р., а офіційно шлюб було розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28.04.2015 р., яке набрало законної сили 25.05.2015 р.

Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач ОСОБА_2 з порушенням ст. 65 СК України, без необхідною в таких випадках згоди свого чоловіка позивача ОСОБА_1 продала вказаний автомобіль, який є цінним майном, своїй матері - ОСОБА_3 У подальшому ОСОБА_2 15.10.2015 року продала цей автомобіль ОСОБА_4

Оскільки автомобіль «Нundai IX 35» 2010 року випуску державний номер НОМЕР_1 був придбаний сторонами під час шлюбу та належав сторонам на праві спільної сумісної власності, проте був відчужений відповідачем ОСОБА_2 проти волі позивача ОСОБА_1, необхідно врахувати його вартість і в межах поділу майна подружжя стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію його частки у спільному майні у зазначеній сумі, розрахованої відповідно до консультативного висновку субєкта оціночної діяльності.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не врахував, що ОСОБА_2 використала спірне майно на свій власний розсуд проти волі іншого з подружжя ОСОБА_1, судом проігноровані неодноразові клопотання представника позивача про призначення по справі автотоварознавчої експертизи, суд її не призначив та не врахував вартість спірного майна визначеного субєктом оціночної діяльності, в порушення строків, передбачених ст. ст. 151,153 ЦПК України та порядку розгляду заяви про забезпечення позову, судом відмовлено в її задоволенні, що привело до перереєстрації 09.10.2015 року права власності спірного майна на третю особу.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому частки майна подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними та шлюбним договором.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Саме така правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15 за позовом фізичної особи про поділ майна подружжя, визнання договорів відчуження транспортного засобу недійсними, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, яка з огляду на аналогічні обставини справи в силу положень ст. 360-7 ЦПК України підлягає до застосуванню в цій справі.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому щлюбі з 04 червня 2005 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28.04.2015 р. по справі № 635/8951/15-ц шлюб між ними було розірвано. Під час спільного шлюбу у 2010 році відповідачем ОСОБА_5 був придбаний автомобіль «HundaiIX 35», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1. 11.07.2014 року вказаний автомобіль був зареєстрований за новим власником, ОСОБА_3

У ст. 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, на підставі якого власником автомобіля стала ОСОБА_3, цей правочин сторонами не оспорюється і не визнаний недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що не доведено відсутності письмової згоди відповідача на відчуження автомобіля, а також належність його до спільного сумісного майна подружжя, оскільки сам по собі факт придбання під час спільного шлюбу автомобіля, без визначення ступені участі працею й коштами в придбанні вказаного автомобіля, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі № 6-135цс13, не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Однак застосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі № 6-135цс13 у даному випадку є безпідставним, оскільки вона стосується іншого спору, розглянутого з інших підстав, за позовом про поділ майна осіб, які проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, а на такі випадки не поширюється передбачена у ст. 60 СК України презумпція належності дружині та чоловікову на праві спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу. Така презумпція може бути спростована у загальному порядку, однак у даній справі відповідачем не було надано належних і допустимих доказів на таке спростування, тому вказаний автомобіль районний суд помилково не вважав спільним сумісним майном подружжя.

Разом з тим, помилкове застосування ст. 60 СК України та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25.12.2013 року по справі № 6-135цс13 в цілому не потягло ухвалення судом незаконного рішення, а тому відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України воно не може бути підставою для скасування судового рішення.

Згідно до ч.ч. 1- 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Оскільки позивач остаточно не оспорив дійсність правочину, на підставі якого був відчужений автомобіль у жовтні 2014 року, то відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 65 СК України передбачена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності цього правочину не спростована. Крім того, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів про те, що спільні шлюбні відносини між сторонами припинилися до відчуження вказаного автомобіля, то відповідно до ст. 60 СК України отримане від набувача в результаті відчуження автомобіля належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і тому за відсутності доказів протилежного відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України не можна вважати, що цей правочин був укладений не в інтересах подружжя, внаслідок чого відсутня правова підстава для стягнення на користь другого подружжя вартості половини відчуженого автомобіля і - для задоволення позову.

Виходячи з наведеного, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, колегія суддів апеляційного суду відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії