Ухвала іменем україни
12 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

МостовоїГ.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Копіюватської сільської ради, третя особа - ОСОБА_7, про визнання заповіту недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_6, Копіюватської сільської ради, третя особа - ОСОБА_7, про визнання заповіту недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивачів ОСОБА_8.

Позивачі прийняли спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, де їм стало відомо, що в 2012 році був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_8 на користь сина ОСОБА_6 щодо всього майна, яке буде належати їй на час смерті.

Позивачі вважали, що вказаний заповіт не відповідає вимогам закону, оскільки ОСОБА_8, маючи прихильність до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року в сільській раді с. Копіювата, склала заповіт на користь останнього.

Однак в подальшому ОСОБА_8 захворіла, її фізичний та психічний стан погіршився, вона втратила зір та нижню ліву кінцівку, а в період після ІНФОРМАЦІЯ_2 року захворіла інсультом, перебувала в реанімації, тривалий час лікувалась стаціонарно, однак настали незворотні наслідки, розладилась мова, була втрачена здатність усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, припинила впізнавати рідних.

Використавши хворобливий стан матері, ОСОБА_6 вплинув на її свідомість та волю, а тому при складанні заповіту було відсутнє волевиявлення ОСОБА_8

Крім того, вказували, що заповіт не відповідає порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, оскільки в ньому не зазначені адреса, за якою посвідчувався заповіт, причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, не оголошений у голос текст заповіту в присутності свідків, не була забезпечена таємниця заповіту. Заповіт не підписаний спадкодавцем унаслідок фізичних вад та хвороб, а доручень підписати заповіт іншій особі ОСОБА_8 не надавала.

На підставі зазначених обставин позивачі просили визнати заповіт від імені ОСОБА_8, посвідчений секретарем сільської ради с. Копіювата в

2012 році на користь ОСОБА_6 недійсним.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 серпня 2015 року в якості третьої особи залучено ОСОБА_7

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 22 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 березня

2016 року рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 22 січня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із безпідставності заявлених позовних вимог.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8

За життя, 06 червня 2012 року, ОСОБА_8, склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_6

Із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись:

17 жовтня 2014 року син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року син -

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року син - ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_3 року до нотаріальної контори були подані заяви про відмову від частки у спадщині ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року - ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3

Відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Звертаючись до суду, позивачі в підставах позовних вимог, вказали, що внаслідок хвороби заповідач не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановили, що згідно з медичною карткою № 1101 ОСОБА_8 перебувала на лікуванні

з 08 березня 2013 року по 25 березня 2013 року (т. 2 а. с. 26), а згідно змедичною карткою № 2786 ОСОБА_8 перебувала на лікуванні з 28 червня

2014 року по 04 липня 2014 року (т. 2 а. с. 25), тобто вже після складання заповіту, а тому дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачами не доведено, що внаслідок хвороби заповідач не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що в апеляційній скарзі апелянти самі зазначають, що станом на 2012 рік ОСОБА_8 була зрячою, руками володіла, особисто сама харчувалася, відповідно могла ставити підпис, чим фактично спростовують свої підстави позовних вимог, зазначені в позовній заяві, щодо здатності ОСОБА_8 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Щодо доводів скаржників про те, що судами попередніх інстанцій помилково не взято до уваги доводи позивачів про визнання недійсним спірного правочину з підстав порушення місця посвідчення правочину та не зазначення адреси посвідчення, причини з якої нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, виготовлення тексту заздалегідь, неоголошення спадкодавцю вказаного тексту вголос у присутності свідків, не забезпечення таємниці заповіту, відноситься до вимог щодо форми та посвідчення заповіту, слід зазначити наступне.

Так, частиною 1 статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно з розʼясненнями викладеними у п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК Українинеобхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Ураховуючи наведене, висновок суду апеляційної інстанції про те, що зазначені в позовній заяві такі підстави як: порушення місця посвідчення правочину та незазначення адреси посвідчення, причини, з якої нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, виготовлення тексту заздалегідь, неоголошення спадкодавцю вказаного тексту вголос у присутності свідків, не забезпечення таємниці заповіту, відноситься до вимог щодо форми та посвідчення заповіту, а тому в розумінні ч. 1 ст. 1257 ЦК України є підставою для визнання такого заповіту нікчемним, але позивачами такої позовної вимоги заявлено не було, в зв'язку з чим вказані обставини виходять за предмет розгляду в даній справі.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від

10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко Г.І. Мостова О.М. Ситнік