АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Слободянюк С.В.,

суддів: Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі - Гоін В.С..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Національного Банку України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року на позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди,

В с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із вимогами Національного банку України і просила стягнути з на її користь 13 932,24 гривень середнього заробітку за час затримки виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2016року у справі № 757/33037/15-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 8 000,00 гривень у якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 13 932, 24 грн. середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з Національного банку України в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20грн.

На рішення суду першої інстанції Національним банком України подано апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового - про відмову у позовних вимогах.

Апелянт зазначає, що було надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що Національний банк України не мав можливості виконати рішення суду до отримання повного його тексту. Крім того, рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 вважається виконаним з дня видання наказу про поновлення на роботі, а не з дати фактичного початку виконання трудових обов'язків позивачем. Суд першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, дійшов помилкових висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт вказує, що позивачем було пропущено строк позовної давності, що судом взагалі не було досліджено.

В судовому засіданні представник Національного банку України - Бондаренко Н.О. підтримала апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1- ОСОБА_3 скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала головним експертом Музею грошей Національного банку України з 18 квітня 2005 року по 10 серпня 2015 року.

10 серпня 2015р. ОСОБА_1 було звільнено з Національного банку України у зв'язку із скороченням штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, далі - КЗпП України).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2016 року у справі № 757/33037/15-ц, позовні вимоги було задоволено, та поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді. Рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника допущено до негайному виконанню.

Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження", рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення прозвільнення працівника.

Проте, в порушення ч. 7 ст.235 КЗпП України, ст. ст. 22, 76, ч.З ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження", Національним банком було виконано Рішення та винесено наказ про поновлення мене на роботі лише 01 березня 2016 року

Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 копія додається), аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

За змістом норм ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Згідно з ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2016 року було встановлено розмір середньоденного заробітку позивача у сумі 580,51грн.

Згідно з ч. З ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскільки час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить 24 робочих дні (з 27 січня 2016 року по 29 лютого 2016 року включно), середній заробіток за час затримки становить 580,51 *24=13932,24 грн.

Апелянт вказує, що позивачем було пропущено строк позовної давності. Проте з такими доводами погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КзПП України У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КзПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Спір між сторонами у даному випадку не стосується поновлення позивача на роботі, а стосується виключно питань оплати праці (затримки виплати належних згідно рішення сум.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ознайомлена з наказом про її поновлення на роботі 01 березня 2016 року, позов було подано 27 травня 2016 року, тобто в межах позовної давності. (а.с.91)

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, залишення без змін оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції про відмову у позові не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну Національного Банку України відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: