Справа № 165/1747/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Галушка О.Г.
Провадження № 22-ц/773/1461/16 Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Кирилюк О.О.,

з участю представника позивача Биленя Т.Я., представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Нововолинського міського суду від 18 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

В подальшому 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно із вказаними угодами (договорами) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк) та ОСОБА_3, на користь ПАТ «Альфа-Банк», якому на даний час належать усі права кредитора.

Відповідно до умов кредитного договору відповідачу було надано 21000 доларів США, які той зобов'язався повернути і сплатити проценти за користування кредитними коштами у строки та на умовах, передбачених договором. Однак ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 21 травня 2015 року в нього виникла заборгованість за кредитом в розмірі 10311,72 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату розрахунку складає 214614,34 грн., за відсотками - в розмірі 809,83 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 16854,72 грн., та за пенею - в розмірі 840,84 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 17500,12 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 248969,18 грн. та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Нововолинського міського суду від 18 вересня 2015 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 214614 грн. 34 коп. заборгованості за кредитом, 16854 грн. 72 коп. заборгованості за відсотками, 17500 грн. 12 коп. заборгованості по пені, всього 248969 грн. 18 коп., а також 2489 грн. 69 коп. сплаченого судового збору.

25 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_3 подав заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Нововолинського міського суду від 06 вересня 2016 року заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду від 18 вересня 2015 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0203/0208/88-002, за яким банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 21000 доларів США на строк по 21 лютого 2018 року включно під 11,9 % річних, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, встановлені договором (а. с. 5-10).

08 липня 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до вищевказаного кредитного договору, згідно з яким кредитний договір був викладений у новій редакції і сторони домовилися, що розмір строкової заборгованості за кредитом складає 18200 доларів США (а. с. 11-15).

08 липня 2009 року між вказаними сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору, яким визначено, що з 10 січня 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за користування ним ануїтетними платежами у сумі 289,45 доларів США у чітко встановлений договором термін - 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору (а. с. 16).

06 квітня 2010 року між сторонами було укладено додаткову угоду 4 до кредитного договору, згідно з якою сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину у випадку і у порядку, встановленому договором (а. с. 17).

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_3 кредит в сумі 21000 доларів США, однак відповідач не виконував належним чином свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів у встановлені договором строки, внаслідок чого станом на 21 травня 2015 року у нього виникла заборгованість за кредитом в сумі 10311,72 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 214614,34 грн., за відсотками - в розмірі 809,83 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 16854,72 грн., та за пенею - в розмірі 840,84 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 17500,12 грн.

Вказана заборгованість підтверджується наданими позивачем розрахунками (а. с. 37).

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 та ч. 1 ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» як продавець та ПАТ «Дельта Банк» як покупець уклали договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким продавець відступив, а покупець прийняв права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення (а. с. 23).

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» як продавцем та ПАТ «Альфа-Банк» як покупцем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким відбувся перехід від продавця до покупця прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, в тому числі за кредитним договором № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року (а. с. 24-30, 36)).

Договори про відступлення прав вимоги є чинним та жодною із сторін не оспорювалися.

Отже у встановленому законом порядку до нового кредитора ПАТ «Альфа-Банк» перейшли права вимоги первісного кредитора, в тому числі за вищезгаданим кредитним договором.

27 червня 2015 року за вихідним № 56196-102-б/б ПАТ «Альфа-Банк» надіслало ОСОБА_3 рекомендованою кореспонденцією вимогу про дострокове повернення кредиту, в якій повідомило відповідача, що права вимоги за кредитним договором № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року були відступлені ПАТ «Альфа-Банк» та у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору запропонувало йому достроково протягом 20 календарних днів з моменту надіслання цієї вимоги повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції (а. с. 38, 39).

Однак відповідач своїх договірних зобов'язань у добровільному порядку не виконав.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором, яка мала місце станом на 21 травня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що згідно з договорами купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та від 15 червня 2012 року було відступлено право вимоги ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року, а також відсутній акт приймання-передачі прав вимоги, тому неможливо встановити право позивача стягнути з нього заборгованість за вищевказаним кредитним договором.

Однак ці доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вищенаведеною випискою з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2015 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, укладеними ПАТ «Сведбанк» (а. с. 23). У зв'язку з вищенаведеними доводами апеляційної скарги на пропозицію апеляційного суду в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивач надав суду копію повного тексту вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2015 року (а. с. 309-337), акту приймання-передачі прав вимоги за цим договором (а. с. 338) і витягу з додатку 1 з переліком договорів, у якому серед інших зазначений і кредитний договір № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року, позичальником у якому виступав ОСОБА_3 (а. с. 339-341).

За договором купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» як продавцем та ПАТ «Альфа-Банк» як покупцем, кредитний договір № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року, позичальником у якому виступав ОСОБА_3, зазначений у переліку договорів, права вимоги за якими були придбані ПАТ «Альфа-Банк» (а. с. 36). На пропозицію апеляційного суду позивач надав копію акту приймання-передачі прав вимоги до згаданого договору від 15 червня 2012 року (а. с. 356) та витягу з додатку до договору, в якому серед інших зазначений кредитний договір, укладений ОСОБА_3 (а. с. 357-359).

Наведеними доказами достовірно підтверджується перехід до ПАТ «Альфа-Банк» прав кредитора, з чим представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду погодилася. Отже позивач мав повне право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він здійснював платежі на погашення заборгованості за кредитним договором після 21 травня 2015 року, у зв'язку з чим розмір заборгованості на час відкриття провадження у справі та на час ухвалення рішення змінився і позов підлягає до часткового задоволення, також не заслуговують на увагу.

ПАТ «Альфа-Банк» пред'явив позов про стягнення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором, яка мала місце станом на 21 травня 2015 року, надавши розрахунок цієї заборгованості. Виходячи із закріпленого у ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішив саме такі вимоги позивача. Заперечень щодо правильності розрахунку банку на вказану дату відповідач суду не подав.

Здійснення ОСОБА_3 платежів на погашення його заборгованості за кредитним договором після 21 травня 2015 року і тим більше після ухвалення судом оскаржуваного рішення 18 вересня 2015 року не впливає на правильність вирішення спору з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що оскільки після зміни банком строку повернення всієї суми заборгованості кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, позичальник на вимогу кредитора зобов'язаний сплачувати проценти за кредитом та пеню за процентами, які нараховуються до повного погашення основної заборгованості.

Станом на 21 травня 2015 року заборгованість відповідача за кредитом становила 10311,72 доларів США. Саме на цю суму щомісячно нараховуються проценти за користування кредитними коштами і щоденно - пеня на ці проценти. Отже здійснені ОСОБА_3 після 21 травня 2015 року платежі частково йшли на погашення заборгованості, яка виникла вже після вказаної дати. При цьому, враховуючи, що банк не змінював своїх позовних вимог, розмір заборгованості відповідача станом на іншу дату судом не встановлювався і не фіксувався.

Тому всі платежі на погашення кредитної заборгованості, здійснені після 21 травня 2015 року, повинні бути враховані при визначенні розміру вказаної заборгованості в процесі виконання рішення суду.

На думку колегії суддів, вказаний підхід до вирішення питання про визначення розміру заборгованості за кредитним договором є єдино правильним, оскільки в іншому випадку (якщо не зафіксувати розмір заборгованості на конкретну дату) вирішення справи буде неможливим, адже розмір заборгованості щоденно може змінюватися як в сторону збільшення (у зв'язку з нарахуванням процентів за кредитом та пені на проценти), так і в сторону зменшення (у зв'язку з періодичними частковими сплатами позичальником заборгованості).

Крім того, в силу вимог ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, які в даному випадку полягали у стягненні заборгованості, нарахованої саме станом на 21 травня 2015 року.

Наведена правова позиція підтверджується наданими банком на пропозицію апеляційного суду розрахунками заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 18 вересня 2015 року (день ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення) та на 10 жовтня 2016 року (час розгляду справи апеляційним судом). Згідно з цими розрахунками заборгованість відповідача навіть з урахуванням сплачених ним після 21 травня 2015 року коштів, як в першому, так і в другому випадках значно перевищувала розмір суми, стягнутої з нього рішенням суду (248969,18 грн.), і становила відповідно 266033,43 грн. (на 18 вересня 2015 року) та 320125,93 грн. (станом на 10 жовтня 2016 року).

Отже оскаржуваним рішенням права та охоронювані законом інтереси відповідача не порушені, так як в рішенні суду зазначено, що стягується заборгованість за кредитним договором, яка була нарахована станом на 21 травня 2015 року. Тому, як зазначалося вище, будь-які зміни в розмірі цієї заборгованості після вказаної дати повинні бути враховані при виконанні рішення суду (у добровільному або у примусовому порядку).

Інших заперечень проти висновків суду в апеляційній скарзі не зазначено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Нововолинського міського суду від 18 вересня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: