УХВАЛА

іменем україни

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Вербовецька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Вербовецька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області, про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та визнання незаконними та скасування рішень сільської ради за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона у порядку спадкування за заповітом є власником житлового будинку та господарських споруд у АДРЕСА_1 та земельної ділянки за указаною адресою площею 0,2375 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. ОСОБА_4, яка є суміжним землекористувачем та власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 незаконно побудувала на її земельній ділянці металевий паркан на бетонному фундаменті і таким чином чинить їй перешкоди у користуванні її власною земельною ділянкою.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просила суд зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою та демонтувати металевий паркан на вказаній земельній ділянці, що належить відповідачці на праві власності.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним зустрічним позовом, посилаючись на ті ж обставини про те, що вони з ОСОБА_3 є власниками суміжних земельних ділянок за указаними адресами і у них є спір щодо суміжного землекористування. Зазначала, що її земельна ділянка була передана їй у власність у 2004 році, а у 2007 році вона отримала державний акт на право власності на цю землю. Меж суміжного землекористування вона не порушувала, металевий паркан на земельній ділянці ОСОБА_3 не встановлювала, а тільки переробила у 2012 році паркан, замінивши дерев'яні дошки старого паркану, який існував ще за життя її батьків, на металеві листи. Вважає, що рішення та свідоцтво про право власності на нерухоме майно були видані ОСОБА_3 з порушенням земельного законодавства, без урахування її державного акта про право власності на землю, який був виданий їй 19 жовтня 2007 року, та межі між їхніми земельними ділянками, якою є її огорожа.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просила суд визнати незаконними і скасувати: рішення Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 19 серпня 2013 року та від 21 січня 2015 року; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 січня 2015 року, видане ОСОБА_3, на земельну ділянку, площею 0,2375 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області

від 6 листопада 2015 року позов ОСОБА_3задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою, площею 0,2375 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та демонтувати металевий паркан на бутобетонному фундаменті на вказаній земельній ділянці, що належить ОСОБА_3

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня

2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконними і скасовано рішення Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 19 серпня 2013 року та від 21 січня 2015 року.

Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 січня 2015 року, видане ОСОБА_3, на земельну ділянку, площею 0,2375 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня

2015 року внесено виправлення у резолютивну частину рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2015 року та абзаци 4, 5 викладено в такій редакції: зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано рішення Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 21 січня 2015 року.

Доповнено рішення апеляційного суду абзацом 7, яким у задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника -

ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скаргапідлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 та залишаючи без задоволення зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та показаннями свідків встановлено факт самовільного захоплення ОСОБА_4 частини земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,0229 га та встановлення бутобетонної огорожі на вказаній частині земельної ділянки, чим порушено право власності позивачки, яке підлягає відновленню шляхом зобов'язання відповідачки не чинити позивачці перешкод у користуванні її земельною ділянкою та демонтувати металевий паркан на бутобетонному фундаменті, який знаходиться не земельній ділянці останньої. При цьому зазначив, що указані рішення сільської ради та свідоцтво про право власності на нерухоме майно видані ОСОБА_3 у порядку спадкування за заповітом відповідно до вимог ст. 1225 ЦК України, і підстав ля їх визнання незаконними не вбачав.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи рішення про залишення первісного позову ОСОБА_3 без задоволення й про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 1225 ЦК України, оскільки позивачка набула у власність спірну земельну ділянку із земель запасу сільської ради на підставі рішень сільської ради ввід 19 серпня 2013 року і від 21 січня 2015 року й отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 січня 2015 року, а не успадкувала її за заповітом ОСОБА_9 При цьому послався на те, що сільською радою під час прийняття зазначених рішень не було враховано, що на час їх прийняття між сторонами був спір щодо частини земельної ділянки і про цей спір було відомо сільській раді, яка своїм рішенням від 28 травня 2014 року рекомендувала сторонам вирішити спір мирно.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку та господарських споруд у АДРЕСА_1 та земельної ділянки за указаною адресою площею 0,2375 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно ОСОБА_3 отримала на підставі рішень Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 19 серпня 2013 року та від 21 січня 2015 року й отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 січня 2015 року на земельну ділянку площею 0,2375 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

ОСОБА_4, яка є суміжним землекористувачем та власником земельної ділянки по АДРЕСА_2. ОСОБА_4 визнала, що у 2012 році переробила паркан, замінивши дерев'яні дошки старого паркану, на металеві листи.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та заперечення на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_4 побудувала паркан поза межами своєї земельної ділянки, у результаті чого захопила частину її земельної ділянки розміром 0,0229 га. При цьому посилалась на рішення Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 28 травня 2014 року, яким рекомендовано їй та ОСОБА_10 мирно вирішити спір, який виник між сторонами щодо захоплення відповідачкою зазначеної частини земельної ділянки; на технічну документацію із землеустрою, якою встановлено факт захоплення відповідачкою зазначеної частини земельної ділянки, що належить позивачці.

Тобто, факт самозахоплення ОСОБА_4 частини земельної ділянки, якою користується ОСОБА_3 встановлено вказаним рішенням сільської ради, яке не оспорено і є чинним.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи учасників процесу, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; зокрема доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_10 захопила частину її земельної ділянки розміром 0,0229 га, не навів мотивів відхилення таких доводів і оцінку поданих доказів та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

При цьому, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з посиланням на неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 1225 ЦК України та визнаючи незаконними рішення сільської ради та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на ім'я позивачки не навів правових підстав для задоволення зустрічного позову, не указав на порушення закону при прийнятті указаних рішень сільською радою та при видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно й не указав підстав позбавлення позиваки права власності на спірне майно. У порушенням вимог ст. 303 ЦПК України апеляційний суд фактично усунувся від виконання своїх процесуальних повноважень та обов'язку, тим самим спір по суті не вирішив, право позивачки на судовий захист, гарантований їй ст. ст. 55, 124 Конституції України та передбачений ст. ст. 3, 4 ЦПК України, не забезпечив, свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процесу не виконав, а доводи ОСОБА_3 про порушення її прав землекористування залишив без належного дослідження та оцінки.

Отже, висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову є передчасними і ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судові рішення апеляційного суду не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик