Справа № 369/6140/16-ц
Провадження № 2/369/2912/16
РІШЕННЯ

Іменем України

26.09.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Рябець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності на земельну ділянку, витребування з незаконного володіння земельної ділянки на користь держави,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області звернувся з даним позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації на право власності та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що прокуратурою виявлені порушення земельного законодавства під час набуття у власність земельної ділянки площею 0,9997 га для ведення особистого селянського господарства на території Боярської міської ради, що полягає в наступному. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 була власником земельної ділянки площею 0,9997 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Боярської міської ради Києво-Святошинського району, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.02.2008 р. №1-43. В подальшому ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_2 за Договором купівлі-продажу від 16липня 2014 року вказану земельну ділянку Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності №56607145 від 04.04.2016 р. право власності на вищезазначену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2.

Однак, як вважав Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури, спірну земельну ділянку набуто у власність незаконно, виходячи з наступного. Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди від 28.05.2008 р. за №84. Прокуратурою встановлено, що в Управлінні Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі відсутні документи про реєстрацію державного акту та документації із землеустрою щодо її відведення. В інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 14.01.2016 р. за №10-10-7777.3-743/2-16 зазначено, що бланк державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 передано в управління земельних ресурсів в Броварському районі (на даний час управління Держгеокадастру в Броварському районі) згідно з накладною від 19.04.2007 р. за №233.

Таким чином, прокурор вважав, що бланк державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3, не міг бути зареєстрований в Управлінні земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі у 2008 році.

Крім того, згідно опису меж земельної ділянки вказаного у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 зазначено, що спірна земля межує із землею ОСОБА_4, яка, в свою чергу, володіла останньою згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 17.09.2010 р., виданого на підставі розпорядження Киво-Святошинської районної державної адміністрації від 23.03.2010 р. №2697, власником земельної ділянки була ОСОБА_4. ОСОБА_4 була власником земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Боярської міської ради серії НОМЕР_3, виданого 17.09.2010 р. на підставі розпорядження Києво-Святошинської РДА №2697 від 23.03.2010 р.

Тобто, земельна ділянка ОСОБА_3 по опису меж фактично не могла межувати із земельною ділянкою ОСОБА_4, так як остання була отримана у власність лише через 2 роки.

З огляду на це прокурор стверджував, що вказаний державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, оформлений на ОСОБА_3, не видавався.

На думку прокурора, спірна земельна ділянка вибула з власності держави за відсутності рішення уповноваженого органу та з порушенням вимог чинного законодавства, а тому наявні усі правові підстави для витребування її з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави на підставі ст.ст. 388, 396 ЦК України.

В позові зазначено, що Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звертався до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, як органу державної влади, уповноваженого державою на розпорядження землями сільськогосподарського призначення.

Крім того, прокурор зазначав, що у ОСОБА_2 відсутні підстави для оформлення права власності на спірну земельну ділянку, у зв'язку з чим, реєстрація права власності проведена приватним нотаріусом Киво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., підлягає скасуванню в судовому порядку як така, що не відповідає законові та порушує права власника з огляду на незаконність дій щодо протиправного позбавлення держави сільськогоподарських земель.

З приводу строку позовної давності прокурором зазначено, що йому про вказані порушення стало відомо у 2016 році за результатами вивчення матеріалів державних органів, а тому строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом не пропущено.

Враховуючи викладене, Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Київській області просив скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень приватного нотаріуса Киво-Святошинського районного нотаріального округу Дудкіної Н.В., індексний номер: 14493071 від 16.07.2014 17:23:29, на підставі якого зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,9997 га, вартістю 31970,15 грн., яка знаходиться в адміністративних межах Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

У судовому засіданні прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури позов підтримав та просив його задовольнити.

У судове засідання представник позивача Головного управління Держгеокадастру у Київській області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 і представник відповідача позов не визнали та заперечували проти його задоволення.

У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 не з»явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 липня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №1673.

Відповідно до умов п. 1 даного договору ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,9997 га, розташовану на території Боярської міської ради, Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер- НОМЕР_4.

Відповідно до п. 2 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2014 року передбачено, що вказана земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 28.05.2008 року Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 29.02.2008 року за реєстровим №1-432, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №84 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацією права власності від 16.07.2014 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 24.

За домовленістю сторін продаж цієї земельної ділянки вчинено за 792641 (сімсот девяносто дві тисячі шістсот сорок одна) гривня 00 коп. Сторони свідчать, що розрахунок між ними було здійснено з дотриманням вимог ст. 1087 ЦК України та постанови НБУ №210 від 06.06.2013 року до підписання цього договору (пункт 3 договору від 16.07.2014 р.).

Зі змісту Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2014 року вбачається, що земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом №НВ-014 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданим Управлінням Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області 09 липня 2014 року, згідно якого відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 р., не зареєстровані.

На виконання вимог ст. 182 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі ресочових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.07.2014 року.

З огляду на викладене слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2 придбав земельну ділянку на підставі відплатного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2014 р., який відповідає всім ознакам дійсності правочину.

Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За правилами ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у влолодіння;

2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно вимог ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, з»ясувавши дійсні обставини справи і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що в справі відсутні докази, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза волею її розпорядника та землекористувача. Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження викладених в своєму позовів доводів незаконності набуття третьою особою ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, незаконності вибуття спірної земельної ділянки із власності держави до особи, яка продала ОСОБА_3 вказану земельну ділянку.

Крім того, з матеріалів справи та змісту позовної заяви не вбачається чим саме прокурор обгрунтовує належність спірної земельної ділянки до земель державної власності.

Також матеріали справи не містять доказів неправомірності дій відповідача ОСОБА_2 і третьої особи ОСОБА_3 під час набуття ними права власності на спірну земельну ділянку, а відтак відсутні правові підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування земельної ділянки на користь держави.

Доводи прокурора про те, що так як у відповідача відсутні підстави для оформлення права власності на земельну ділянку, то реєстрація права власності проведена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. підлягає скасуванню як така, що не відповідає законові та порушує права власника, є необгрунтованими.

Крім того, слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що перебіг позовної давності за вимогами прокурора почався у 2008 році, тобто після передачі спірної ділянки у власність ОСОБА_3, бо саме тоді особа в інтересах якої подано позов, довідалася, або могла довідатися про порушення його прав. В своїх запереченнях ОСОБА_2 зазначав, що при зверненні до суду з даним позовом Керівником Києво-Святошинської місцевої прокуратури було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. ст. 256-258 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмову у позові.

Слід зазначити, що звертаючись з даним позовом до суду, Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури зазначав, що про вказані порушення йому стало відомо у 2016 році, і про вказані порушення вимог Земельного кодексу України раніше не було відомо Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області.

Вказаний цивільний позов Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області подав лише у травні 2016 року, тобто із пропуском встановленого трирічного строку позовної давності.

На час видачі третій особі ОСОБА_3 державного акта на земельну ділянку, контроль за використанням земельних ділянок і розпорядження ними здійснювали органи Державного комітету України по земельних ресурсах. Саме ці органи погоджували документацію із землеустрою та здійснювали реєстрацію державних актів.

Отже, про передачу земельної ділянки у власність третій особі ОСОБА_3 їм стало відомо від часу видачі державного акту на право власності на земельну ділянку в 2008 році. Тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності (ст.261 ЦК України). Зміни у законодавстві щодо покладення контролюючих функцій на інші органи державної влади не змінюють та не переривають цей строк.

До даного часу Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури не звертався з позовом до суду за захистом порушених прав та законних інтересів позивача, доказів про пропуск строку позовної давності з поважних причин суду не було надано.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що строк звернення Керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління Держгеокадастру у Київській області вже минув, і вказану позовну заяву позивачем було подано поза межами строку позовної давності.

Суд не приймає до уваги посилання прокурора на те, що йому про порушення стало відомо лише у 2016 році, виходячи з того, що Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-101цс15 встановив, що якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, який не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатись саме позивач, а не прокурор.

Суд, з»ясувавши дійсні обставини справи, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що Керівником Києво-Святошинської місцевої прокуратури не надано належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених вимог до відповідача, і оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 256, 257, 261, 316, 317, 321, 334, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності на земельну ділянку, витребування з незаконного володіння земельної ділянки на користь держави, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.