У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Катєтової О.В., Колодійчука В.М.,
Остапчука Д.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності та витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 3 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 9 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 3 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 9 грудня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на автомобіль «Hyundai і30», 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_1. Витребувано від ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 вказаний автомобіль з комплектом ключів.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що транспортний засіб вибув з володіння позивача поза її волею.

Проте повністю погодитися із висновками судів не можна з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судами встановлено, що 10 квітня 2012 року ОСОБА_6 купила автомобіль «Hyundai і30», № кузова НОМЕР_1, для оплати якого уклала кредитний договір з ПАТ «Кредобанк» на суму 169 878 грн 38 коп.

17 січня 2014 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_7 купив належний продавцю автомобіль «Hyundai і30». У договорі зазначалося, що вказаний автомобіль перебуває у заставі, тому покупець несе відповідальність зі сплати за тілом кредиту та заборгованості за простроченими процентами, а також сплати страхових платежів.

Відповідно до довіреності від 20 січня 2014 року ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_7 та ОСОБА_10 діяти в її інтересах у всіх компетентних органах, установах, організаціях та інших, з питань погашення грошової заборгованості перед будь-якими кредиторами, в тому числі ПАТ «Кредобанк», за договором застави транспортного засобу, зокрема за договором застави від 13 квітня 2012 року, з питань зняття заборони, арешту, а після належного оформлення та зняття заборони розпоряджатись на свій розсуд спірним транспортним засобом.

Довіреністю від 12 березня 2014 року ОСОБА_7, діючи від імені ОСОБА_6, уповноважив ОСОБА_11 бути представником ОСОБА_6 та діяти від її імені у всіх компетентних органах, установах, організаціях та інших з питань погашення грошової заборгованості перед будь-якими кредиторами в тому числі ПАТ «Кредобанк» за договором застави транспортного засобу, зокрема за договором застави від 13 квітня 2012 року з питань зняття заборони, арешту, а після належного оформлення та зняття заборони розпоряджатись на свій розсуд спірним транспортним засобом.

Згідно із обліковою карткою від 14 березня 2014 року № 36779023 про зняття з обліку для реалізації, автомобіль марка «Hyundai і30», № кузова НОМЕР_1, знято з обліку ОСОБА_11 за дорученням ВТТ014282.

Відповідно до довідки-рахунку серії ВІА № 9395143 ТОВ «Прогрес ОСОБА_12» від 08 квітня 2014 року ОСОБА_9 продано вказаний автомобіль за 140 000 грн.

ПАТ «Кредобанк» звернулося до ОСОБА_6 із позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості, пені за кредитом, оскільки прострочена заборгованість перед ПАТ «Кредобанк» за кредитним договором станом на 23 червня 2014 року складає 7 598 грн 19 коп.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Суд першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, у порушення вимог ст. 388 ЦК України дійшов передчасного висновку про те, що майно ОСОБА_6 вибуло з її володіння поза її волею, оскільки довіреністю вона особисто уповноважила ОСОБА_7 та ОСОБА_10 діяти в її інтересах та розпоряджатися вказаним майном з правом передоручення.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися.

Вирішуючи спір, суди дійшли передчасного висновку про те, що довіреність на ім'я ОСОБА_11 є підробленою, оскільки у судовому порядку вона такою не визнавалася, а належних та допустимих доказів про підробку довіреності позивач не надала.

Не можна також визнати обґрунтованими оскаржувані рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на автомобіль, оскільки суди не звернули уваги на те, що з позовом про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України звертається лише власник майна, який набув право власності на законних підставах, а тому повторне визнання за ним права власності законом не передбачено.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на вищевказані вимоги законодавства, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не перевірив, не встановив чи вибуло майно з власності позивача поза її волею та безпідставно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Таким чином, ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, оскаржувані рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 3 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 9 грудня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Кадєтова

В.М. Колодійчук

Д.О. Остапчук

О.В. Ступак