Ухвала

іменем україни

11 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Одеська міська рада, про виділ в натурі частки будинку та земельної ділянки;

за зустрічним позовом ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, третя особа - Одеська міська рада, про виділ в натурі частки будинку, усунення перешкод в користуванні власністю,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що він та ОСОБА_7 є власниками 44/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2. Враховуючи те, що вони не можуть дійти згоди з ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо поділу цього домоволодіння в натурі та визначенні порядку користування земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, позивач просив виділити 44/100 частини домоволодіння в натурі та встановити порядок користування земельною ділянкою.

У серпні 2012 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, звернулися до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що їм належить 17/50 частини зазначеного вище домоволодіння. Враховуючи те, що вони не можуть домовитися із ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо поділу цього майна та визначення порядку користування ним, позивачі просили виділити їм в натурі 17/50 частини домоволодіння, визначити частки у праві спільної часткової власності, встановити порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_3 та знести самочинні будівлі, розміщені на цій земельній ділянці відповідачами.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасовано. Зустрічний позов ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом знесення самочинних будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_4 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2014 року про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що не надано доказів того, що збудовані ОСОБА_3 будівлі є самочинним будівництвом, що вони порушують права інших осіб та чинять їм перешкоди, згідно з висновком експертизи виділ в натурі часток з домоволодіння неможливий.

Однак погодитись з висновками судів попередніх інстанцій не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до технічного паспортадомоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 складається з двох житлових будинків, зазначених в схематичному плані під літерами «А», «Б», та надвірних господарчих споруд.

Рішенням виконкому Одеської міської ради депутатів трудящихся від 23 вересня 1953 року № 1037 за ОСОБА_12 та ОСОБА_13 була закріплена земельна ділянка площею 910 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 (На теперішній час АДРЕСА_5), на якій був розташований житловий будинок під літ. «А».

У 1965 році 1/2 частини цього будинку придбала ОСОБА_14 та заселилась у частині будинку з доньками ОСОБА_14 та ОСОБА_6.

У 1977 році ОСОБА_7 (донька ОСОБА_17.) із чоловіком ОСОБА_3 побудували за вказаною адресою житловий будинок під літерою «Б».

24 березня 1997 року ОСОБА_3, ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким їм належить 44/100 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа будинку становить 203,9 кв. м, площа приватизована 89,0 кв. м (т. 1, а. с. 4).

Господарсько-побутові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_6 зокрема: гараж - літ. «Ж» літня кухня - літ. «33», сарай - ліз. «Л1»,побудовані ОСОБА_3, та ОСОБА_7 у 1980 році, що підтверджується описами конструктивних елементів будинку (т. 1, а. с 157-178).

Зазначені будівлі по АДРЕСА_7 відповідно до норм чинного законодавства України не є самочинними.

Згідно з п.3.2 розділу 3 Наказу Державного комітету України з питань житлово- комунального господарства № 127 від 24 травня 2001 року «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, не належать до самочинного будівництва.

Відповідно до п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних ( садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків 1 та 2 категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 201 1 року № 91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11 липня 2011 року за № 830/19568, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Утехнічних паспортах, представлених в рамках розгляду даної справи як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4, ОСОБА_8,ОСОБА_9, відсутні відмітки про самочинне будівництво. З відомостей технічної документації домоволодіння № 53 вбачається, що самочинно збудованих споруд у вигляді гаража літ. «Ж», літньої кухні літ. «331», сараю літ. «Л1» не існує.

Також в матеріалах справи міститься витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 вересня 2011 року № 27226999 (т. 1, а. с. 198), в якому зазначається, що «самочинних прибудов та переобладнань в домоволодінні не проводилось, самочинно прибудованого: площа: 0 кв.м.»

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з договором-купівлі-продажу від 14 жовтня 2003 року, укладеним між ОСОБА_15 та ОСОБА_16, остання купила у ОСОБА_15 17/50 частини домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 (т. 1, а. с. 141)

Після смерті ОСОБА_16, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_4, який був чоловіком ОСОБА_16, 10 січня 2012 року отримав свідоцтво про право власності на 1/2 частину від 17/50 частини домоволодіння АДРЕСА_9

ОСОБА_5, який є сином ОСОБА_16, 16 березня 2012 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 17/200 частини домоволодіння АДРЕСА_10

ОСОБА_8, який є батьком померлої ОСОБА_16, 15 березня 2012 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 17/400 частини домоволодіння АДРЕСА_11

ОСОБА_9, яка є матір'ю ОСОБА_16, 14 березня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 17/400 частини домоволодіння АДРЕСА_12

Відповідно до висновку № 9991 від 17 жовтня 2013 року судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що провести поділ домоволодіння та визначити право користування земельною ділянкою відповідно до ідеальних часток без порушення дійсних будівельних норм неможливо. А наданий варіант поділу земельної ділянки зроблений з відступленням від чинних вимог нормативної документації.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, не врахував, що відповідно до роз'яснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (ст. 152 ЖК Української РСР).

При цьому відповідно до вимог ст. 152 ЖК Української РСР обов'язковою умовою проведення переобладнання і перепланування жилих будинків (квартир), що перебувають у приватній власності, є отримання дозволу на це виконавчого комітету відповідної місцевої ради депутатів.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Тобто суд зобов'язаний на забезпечення здійснення прав сторін запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій та інших відповідних органів про допустимість пов'язаних із цим поділом та проведення переобладнань і вчинення перепланувань, дані про дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання і перепланування жилого будинку, дані про характер робіт і їх вартість, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки будинку або поділу будинку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди на вказані вимоги закону уваги не звернули; не врахували, що при виділі житлового будинку в натурі у разі необхідності його переобладнання та перепланування необхідний дозвіл виконкому місцевої ради, який має бути отриманий до винесення судом рішення, що є обов'язковою умовою згідно з вимогами ст. 152 ЖК Української РСР.

Крім того, до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки. Залежно від обставин справи підлягають поданню висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання.

Проте, розглядаючи цей спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214ЦПК України у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, які склалися між сторонами у справі, не з'ясував та не перевірив усіх позовних вимог сторін, не встановив дійсних обставин у справі.

Судом не враховано, що спірне будинковолодіння складається з двох будинків і в них знаходяться 3 окремі квартири та є окремі виходи. Співвласник ОСОБА_6 хоча і залучено до участі у справі за зустрічним позовом ОСОБА_4, однак її думка щодо виділу частки співвласників судами не з'ясована, в матеріалах справи відсутні правоустановчі документи щодо частки будинку ОСОБА_6 Виходячи з вищевикладеного, спір сторін по суті позову не вирішено.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК Україниє підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік