ухвала

іменем україни

17 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Дьоміної О.О., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про зобов'язання виконати зобов'язання за договором фінансового лізингу, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 червня 2014 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК» Автофінанс») укладено договір фінансового лізингу № 010254, згідно з умовами якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - міні трактор марки ДТЗ-244.4 та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

На виконання своїх зобов'язань за договором, позивач сплатив на рахунок відповідача авансовий платіж (50 % від вартості предмета лізингу) в розмірі 31 400 грн, 10 % комісії за організацію оформлення даного договору в розмірі 6 140 грн та 3 % комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 1 842 грн.

Посилаючись на те, що відповідач не виконує своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу, не передає позивачу предмет лізингу, позивач просив суд зобов'язати ТОВ «ЛК» Автофінанс» виконати взяті на себе зобов'язання відповідно до п. 1.7 розділу 1 договору фінансового лізингу від 24 червня 2014 року № 010254 та передати йому предмет лізингу - міні трактор марки ДТЗ-244.4.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про зобов'язання виконати зобов'язання за договором фінансового лізингу задоволено повністю.

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» виконати зобов'язання за договором фінансового лізингу від 24 червня 2014 року № 010254 та передати ОСОБА_4 предмет лізингу - міні трактормарки ДТЗ-244.4.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_4 614 грн у відшкодування судового збору.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК» Автофінанс» просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором, не передав лізингоодержувачу предмет лізингу в обумовлений договором строк.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що договір фінансового лізингу не може вважатись укладеним, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, що ставляться до такого виду договорів, а також те, що суди дійшли висновку про вартість предмета лізингу лише керуючись поясненнями позивача, є безпідставними та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 червня 2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК» Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу № 010254, згідно з умовами якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - міні трактор марки ДТЗ-244.4 та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору, платежами визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

На виконання своїх зобов'язань за договором, позивач сплатив на рахунок відповідача авансовий платіж - 50 % від вартості предмета лізингу, 10 % комісії за організацію оформлення даного договору та 3 % комісії за передачу предмета лізингу.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.О. Дьоміна О.В. Ступак