Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та вселення.

Позивач посилалася на те, що 22 листопада 2011 року вона уклала з відповідачем договір дарування, згідно з умовами якого вона подарувала ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1. Зазначала, що вищевказаний договір дарування вона уклала зі своїм сином, оскільки є людиною похилого віку, потребує постійної допомоги. Вказувала, що відповідач змусив її укласти договір дарування вищевказаного будинку, оскільки відмовився укласти з нею договір довічного утримання. Вважала, що після укладення договору відповідач буде про неї піклуватися, однак добросовісно він цього не робив. Вказувала, що ОСОБА_5 приїздив до неї декілька разів на місяць, забирав її пенсію, а у 2013 році після її скарг про недобросовісне виконання своїх обов'язків він наніс їй побої. З часу нанесення їй побоїв і до теперішнього часу вона проживає у дочки, користуватися своєю власністю не може, а тому просила на підставі ст. 215 ЦК України визнати недійсним договір дарування від 22 листопада 2011 року, повернути їй будинок і вселити її у нього.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_6 померла, у зв'язку з чим провадження у справі було зупинено.

30 вересня 2014 року ОСОБА_4 прийняла спадщину після померлої матері ОСОБА_6, звернувшись до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори.

15 травня 2015 року ОСОБА_4 подала уточнену позовну заяву, в якій посилалась на те, що внаслідок протиправних дій відповідача ОСОБА_5 їх мати ОСОБА_6 опинилася в такому становищі, що фактично була позбавлена можливості розпорядитися своїм будинком за своєю волею шляхом укладення договору довічного утримання, і, перебуваючи під впливом погроз з боку свого сина, зазнати негативних наслідків, які проявлялися в тому, що вона була залишена в будинку наодинці без сторонньої допомоги, була змушена підкоритися волі сина та подарувати йому свій будинок, а тому ОСОБА_4 просила суд ухвалити рішення, яким визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, що укладений 22 листопада 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, недійсним, як вчинений проти справжньої волі внаслідок застосування психічного тиску за ст. 231 ЦК України.

08 червня 2015 року провадження у справі відновлено та залучено ОСОБА_4 як правонаступника померлої ОСОБА_6

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року, в задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судами встановлено, що 22 листопада 2011 року між ОСОБА_6 та її сином ОСОБА_5 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОкатоюЛ.Г. за реєстровим № НОМЕР_2, відповідно до умов якого позивач подарувала, а відповідач прийняв у дар спірний житловий будинок.

Встановлено, що позивач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, мала тяжке захворювання суглобів нижніх кінцівок, а тому не могла самостійно пересуватись і потребувала стороннього догляду, що підтверджується медичними довідками.

Згідно з довідкою Баглійського РВ Дніпродзержинського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області 25 червня 2013 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001781 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, про те, що 21 червня 2013 року приблизно о 12 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5 завдав фізичного болю ОСОБА_6

Також установлено, що з 21 червня 2013 року ОСОБА_6 проживала у дочки ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Згідно з відповіддю Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори від 03 жовтня 2014 року № 2899/01-16, 08 квітня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстровий № 1-697).

30 вересня 2014 року Третьою дніпродзержинською нотаріальною конторою заведено спадкову справу НОМЕР_1 після померлої ОСОБА_6 на підставі заяви про прийняття спадщини від імені ОСОБА_4

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ч. 1 ст. 231 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. п. 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова), при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відмовляючи у задоволенні уточненого позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 231 ЦК України, для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, оскільки позивачем не доведено обставин щодо укладення цього договору під впливом насильства зі сторони обдарованого, а саме, що під час укладення оспорюваного договору відповідач застосував до дарувальника фізичний або психічний тиск.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано визнав такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги стосовно того, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Крім того, на спростування доводів апеляційної скарги про те, що повинна враховуватися як доказ насильства над дарувальником її ж позовна заява, апеляційний суд правильно вказав, що позовна заява ОСОБА_6 була подана із підстав наявності тяжких обставин, а не з підстав насильства.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами обох інстанцій, вони висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

О.М. Ситнік

О.В.Ступак