АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/1210/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження 22ц/774/338/К/16 суддя Томаш В.І.
Категорія 48 (І) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Соколан Н.О.

за участю: секретаря Маслової К.О.

відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, в якому просив поділити спільне майно подружжя, визнавши за кожним із сторін право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.01.1983 року, який розірвано рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18.03.2008 року. 28.03.1997 року сторони на ім'я відповідача за договором купівлі-продажу на спільні кошти подружжя придбали двокімнатну квартиру № 2 в житловому будинку № 8 по вул. Горького в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області загальною площею 44, 79 кв. м. та житловою площею 27,28 кв. м.. Право власності на вказану квартиру на ім'я відповідача зареєстровано КП «МБТІ» м. Нікополь 02.04.1997 року. Після розірвання шлюбу до травня 2015 року відповідачка ніколи не оспорювала прав позивача на вказану квартиру. Проте, на даний час виникло питання щодо поділу спільної квартири, як спільно набутого майна, оскільки відповідач оспорює право власності позивача на неї.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Здійснено розподіл спільного майна подружжя, та визнано за кожним окремо - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири № 2 в житловому будинку № 8 по вулиці Горького в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області загальною площею 44, 79 квадратних метрів та житловою площею 27,28 квадратних метрів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначила, що ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом із пропуском строку позовної давності. Крім того, вважає, що представником позивача спотворено фактичні обставини справи, оскільки причиною розлучення сторін та переїзду позивача із спірної квартири послугувала подружня зрада сторін. Тож позивач пішов із спірної квартири, залишивши її відповідачу із донькою, йому ж на той час дістався автомобіль. Певний час позивач приходив до спірної квартири провідуючи їх спільну дитину. Проте після зняття доньки з реєстрації у вказаній квартирі в жовтні 2010 року позивач жодного разу не зявлявся до квартири. Крім того, між сторонами не було жодної домовленості щодо спільного користування спірною квартирою. Більш того, після зняття з реєстрації доньки сторін, відповідачкою встановлено другі двері, в результаті чого мала місце сварка сторін щодо надання позивачеві ключів від нових дверей. Також відповідач не погодилась із поважністю причин пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки в обгрунтвування свого клопотання щодо поновлення даного строку, позивач посилався на хворобу батька з 2005 року, проте батько позивача з 2005 року має стабільно тяжкий стан здоровя, що в свою чергу не завадило позивачеві працювати. Крім того, відповідач зазначила, що позивач вважаючи себе співвласником спільної квартири протягом 8-ми років не ніс свого обовязку щодо утримання квартири, зокрема не сплачував комунальні рахунки.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 в період з 08.01.1983 року по 30.03.2008 року. Їх шлюб було розірвано за рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18.03.2008 року, яке набрало законної сили 31.03.2008 року.

28.03.1997 року сторони на ім'я відповідача за договором купівлі-продажу на спільні кошти придбали двокімнатну квартиру № 2 в житловому будинку № 8 по вул. Горького в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області загальною площею 44, 79 кв. м. та житловою площею 27,28 кв. м. Право власності на вказану квартиру на ім'я відповідача зареєстровано КП «МБТІ» м. Нікополь 02.04.1997 року.

В травні 2015 року відповідачка зателефонувала позивачу і запропонувала знятися з реєстрації в квартирі, посилаючись на те, що це їй потрібно для отримання субсидії на житлово-комунальні послуги. Також вона заявила позивачу про те, що, якщо він сам не вирішить питання про своє зняття з реєстрації у цій квартирі до кінця травня 2015 року, вона вирішить це питання через суд. Після вказаного звернення відповідачки позивач з метою захисту свого права власності на вказану квартиру та своїх житлових прав вирішив звернутися до суду з цим позовом внаслідок того, що з травня 2015 року відповідачка почала оспорювати його права на вказану квартиру.

Отже, спір виник з приводу поділу між сторонами набутого ними за час перебування в зареєстрованому шлюбі нерухомого майна, оскільки відповідач заперечує право власності позивача на спільно набуту квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, у звязку з чим є спільним сумісним майном подружжя і при поділі належить обом сторонам в рівних частинах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності цих осіб.

Отже в розумінні вказаної норми закону володіння квартирою, придбаною подружжям за час шлюбу на праві спільної сумісної власності презюмується.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

У зв'язку з тим, що вказана квартира, відповідно до зазначених норм права є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і розірвання шлюбу не припинило прав позивача на вказану квартиру, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, так само, як і відповідач, має право на 1/2 її частину відповідно до ст. 70 СК України, згідно вимог якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно погодився з доводами позивача викладеними в позовній та підтвердженими в судовому засіданні, оскільки вони відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, передбачені вимогами цивільного та сімейного законодавства України та ґрунтуються на нормах матеріального права, натомість доводи відповідача щодо невизнання позовних вимог ОСОБА_3 спростовуються доводами та поясненнями позивача, наданими письмовими доказами, поясненнями допитаних в суді першої інстанції свідків, матеріалами справи в їх сукупності.

Так, посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом спростовуються наступним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Разом з тим, згідно п. 15 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один з співвласників дізнався або зміг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України та п. 19 Пленуму ВСУ саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено той факт, що позивач звернувся до суду з даним позовом саме в межах встановленого законом строку, оскільки про порушення його законного права йому стало відомо лише в травні 2015 року, коли відповідач запропонувала позивачеві знятись з реєстраційного обліку у квартирі, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя. А тому доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду не приймаються до уваги.

Доказів на підтвердження того, що відповідач не визнавав права власності позивача, як співвласника квартири за вищевказаною адресою, з моменту розірвання шлюбу до матеріалів справи не долучено. Відтак, і доводи апеляційної скарги щодо невизнання відповідачем права власності позивача на спірну квартиру одразу після розірвання шлюбу, не приймаються до уваги колегією суддів.

Доводи апеляційної скарги щодо переїхавши до свого батька, для здійснення догляду за ним, позивач залишив спірну квартиру відповідачу та доньці, колегією суду також не приймаються до уваги, оскільки на підтвердження вказаних посилань відповідач не надала жодного належного та допустимого доказу ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги щодо причини розірвання сторонами їх шлюбу, а також доводи щодо несплати позивачем комунальних послуг за спірну квартиру протягом більше 8-ми років, колегією суду не приймаються до уваги, оскільки вони не стосуються предмета доказування по даній справі.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, крім того фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню як недоведена, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: