У Х В А Л А

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, обласного комунального підприємства «Кіровоградське об'єднане бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, визнання права власності та виділ частки в натурі; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2005 року він з ОСОБА_4 придбали у спільну часткову власність незавершене будівництво готовністю 13 % (підземну частину фундаменту) по АДРЕСА_1 вартістю 63 100 грн., а земельну ділянку під цим незавершеним будівництвом отримали в оренду на 5 років. В подальшому вони на основі зазначеного фундаменту звели торгово-побутовий комплекс АА1, загальною площею 764,3 кв. м.

01 жовтня 2008 року він уклав із ОСОБА_5 договір про надання кураторських послуг, відповідно до умов якого доручив останній забезпечити підписання акта введення вказаного комплексу в експлуатацію, виготовити технічний паспорт в Бюро технічної інвентаризації та отримати свідоцтво про право власності на цей комплекс на його ім'я.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без його відома оформили право спільної сумісної власності на торгово-побутовий комплекс за ним, позивачем, та ОСОБА_4, хоча будівельні роботи оплачував лише він, позивач просив: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 22 липня 2010 року про оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1; визнати свідоцтво про право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно від 22 липня 2010 року, видане ОСОБА_4 та ОСОБА_3, недійсним; визнати вказане нерухоме майно таким, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 з часткою 19/20 та ОСОБА_4 з часткою 1/20 та визнати за ними право власності на ці частини; виділити позивачу в натурі 19/20 частин вказаної нежитлової будівлі.

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилався на те, що йому та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить нежитлова будівля по АДРЕСА_1. Враховуючи те, що їхні частки є рівними, позивач просив в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної будівлі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 19/20 частин нежитлової будівлі (торгово-побутового комплексу літ АА1, загальною площею 746,30 кв. м), розташованої по АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/20 частину зазначеної нежитлової будівлі. В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 належними та допустимим доказами не довів своєї участі у будівництві спірного нежитлового будинку.

Проте повністю з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що у квітні 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали у спільну часткову власність незавершене будівництво готовністю 13 % (підземну частину фундаменту) по АДРЕСА_1 вартістю 63 100 грн. Земельну ділянку під цим незавершеним будівництвом вони отримали в оренду на 5 років.

В подальшому на основі зазначеного фундаменту був зведений торгово-побутовий комплекс АА1, загальною площею 764,3 кв. м.

01 жовтня 2008 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_5 договір про надання кураторських послуг, відповідно до умов якого доручив останній забезпечити підписання акта введення вказаного комплексу в експлуатацію, виготовити технічний паспорт в Бюро технічної інвентаризації та отримати свідоцтво про право власності на цей комплекс на його ім'я.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без його відома оформили право спільної сумісної власності на торгово-побутовий комплекс за ним, позивачем, та ОСОБА_4, у той час як він оплатив будівельні роботи зі зведення вказаного вище торгово-побутового комплексу.

05 червня 2006 року та 10 березня 2007 року між ОСОБА_3 та приватним підприємцем ОСОБА_6 (далі - ПП ОСОБА_6) було укладено два договори підряду щодо будівництва нежитлової будівлі АДРЕСА_1.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали оцінки загальному журналу робіт, актам на закриття прихованих робіт і актам приймання-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання та не перевірили посилань ОСОБА_4 на те, що будівельні роботи ПП ОСОБА_6 розпочаті 14 березня 2007 року і останні проведені 20 листопада 2008 року, а передача будівельних матеріалів, виробів та конструкцій на його відповідальне зберігання відбувалося ОСОБА_7 з 20 березня 2009 року, тобто після закінчення будівельних робіт.

Також суди не дали оцінки технічному паспорту спірної будівлі, в якому вказано, що торгівельно-побутовий комплекс літ. А та котельні літ. А1 побудовані у 2006 році, тобто до укладення договорів підряду з ПП ОСОБА_6, а також не оцінили лист Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Кіровоградській області від 01 квітня 2009 року про виявлене самочинне будівництво другого поверху вбудовано-прибудованого приміщення по Полтавській, 22 у м. Кіровограді, в якому розташовані ігровий зал «Ройал-21» та магазин побутової техніки, що працюють без прийняття в експлуатацію.

Суди першої та апеляційної інстанцій не дали оцінки й показанням свідків, які засвідчили, що спірна нежитлова будівля експлуатувалася з 2007 року по 2009 рік, а також показанням ОСОБА_6, який вказував на те, що до укладення договорів підряду ремонтних робіт у спірному комплексі не проводив.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди належним чином не перевірили посилань ОСОБА_4 на те, що будівельні роботи на спірному об'єкті проводились не тільки ПП ОСОБА_6, а й іншими найнятими ним особами, зокрема сторони не заперечують проведення будівельних робіт протягом 2006 року ОСОБА_8, проте судами не встановлено, хто зі сторін оплачував ці роботи.

Крім того, суди дійшли передчасного висновку про поділ майна між сторонами, оскільки належним чином не визначили вартості фактично виконаних будівельних робіт. Встановивши, що будівельні роботи тривали з 2001 року (з урахуванням відсотка готовності об'єкта на момент придбання) по 2009 рік, суди помилково застосували індекс зміни вартості будівельно-монтажних робіт за період з 2005 року по 2009 рік у розмірі 2.28.

При цьому згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 140 ЦПК України у разі необхідності, в тому числі за клопотанням особи, яка бере участь у справі, для участі в огляді доказів за їх місцезнаходженням можуть бути залучені свідки, перекладачі, експерти, спеціалісти, а також здійснено фотографування, звуко- і відеозапис.

Відмовляючи ОСОБА_4 у клопотанні про проведення огляду спірного торгово-побутового комплексу за місцем його знаходження для встановлення фактичної вартості будівельних робіт, суд апеляційної інстанції не врахував того, що експерти не змогли у висновку від 14 травня 2015 року визначити фактичну вартість будівельних робіт через неоднозначність відображених у наданій для дослідження документації вихідних даних, хоча це має істотне значення для вирішення справи.

При цьому суди не врахували, що спір між сторонами виник про поділ торгово-побутового комплексу, а не вбудованих та прибудованих приміщень, тому визначення вартості останніх значення для вирішення справи не має.

Отже, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська