Справа № 337/4374/15-ц
Провадження № 2/337/975/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

при секретарі Жевакіній Г.О.

розглянувши заяву представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк»про забезпечення позову,

в с т а н о в и в :

На розгляді у суді знаходиться цивільна справа, провадження № 2/337/975/2016 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» (49094 м.Дніпро, вул.набережна Перемоги, 50) до ОСОБА_1 (69124 АДРЕСА_1) про відшкодування шкоди, завданої у результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Представник позивача звернувся до суду з клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову.

З метою забезпечення позову просить накласти арешт в розмірі суми позовних вимог 182622 грн. 86 коп. на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1, а саме - квартиру, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Гетьманська (вул.Радянська), 25, кВ. 18.

Згідно ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб. В разі необхідності, суд може застосувати декілька видів забезпечення позову.

Як слідує з ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності звязку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, і доказами, які наведені на їх підтвердження, та положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої права, подаючи позов.

Крім того, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно ( в тому числі грошові суми, цінні папери, тощо) яке є у відповідача на момент предявлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи до забезпечення позову застосовуються як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року , розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог; дані про особу відповідача; а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Керуючись наведеними нормами процесуального законодавства та враховуючи розяснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суди мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; а також інших учасників судового процесу;наявності звязку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів;запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також у своїй Постанові № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (надалі Постанова), Пленум Верховного Суду України звернув увагу судів на те, що за змістом ч. 1 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви осіб, що беруть участь у справі. Вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому при наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, встановлених ч. 4 зазначеної статті. Неприпустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, які набрали законної сили. Від забезпечення позову потрібно відрізняти окремі дії, які вживаються у звязку із судовим спором самими сторонами.

Забезпечення позову це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Вони застосовуються лише до позовів про визнання і про присудження.

Значення цього інституту цивільного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправя сторін. Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику.

Крім того, ухвалюючи рішення про вжиття заходів забезпечення позову, суддя виходить з того, що є достатні підстави, що дозволяють вважати, що відповідач або інші особи є порушником права позивача, і при цьому суддя також виходить з сутті позовних вимог щодо визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

При цьому незастосування заходів забезпечення позову за наявності для цього підстав, само по собі може потягти неможливість або ускладненість при виконанні судового рішення, що являлось би порушенням права на справедливий судовий розгляд за змістом ст. 6 Конвенції, оскільки виконання рішення суду є складовою, невідємною частиною судового розгляду.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта ОСОБА_1 (РНОКПП 274814753), на праві приватної спільної сумісної власності має квартиру, реєстраційний номер 15090515, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Гетьманська (вул.Радянська), 25, кВ. 18, загальною площею 42,3 кв.м., житлова площа 27,0 кв.м. (а.с. 188-189), яка належить ОСОБА_1 та іншим особам, часки яких у праві спільної сумісної власності не визначені.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що у забезпеченні позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 (вул.Радянська) м.Новомосковськ Дніпропетровській області необхідно відмовити, оскільки майно належить як зубу В.В. так і третім особам, які не є стороною у зазначеній цивільній справі, та накладення арешту на квартиру порушить їх права.

Керуючись ст.ст. 151, 152 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ПАТ КБ «Приватбанк»про забезпеченню позову залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному суді Запорізької області протягом пяти днів через Хортицький районний суд м.Запоріжжя.

Суддя: Г.Є. Гнатик