АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Сирбул О.Ф.
№22-ц/796/6954/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

ШебуєвоїВ.А.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Міністерства оборони України - Тужикова Михайла Адійовича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року в справі за позовом заступника військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_3, третя особа: Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання права власності та витребування майна,-

В С Т А Н О В И Л А

У вересні 2014 року Заступник військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернувся до суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання права власності та витребування майна.

З урахуванням уточнених позовних вимог посилався на те, що відповідно до Акту приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 06.12.2000 року, складеного на підставі абзацу 2 п. 2 резолютивної частини наказу начальника Головного управління квартирно-експлуатаційного відділу Міністерства оборони України В.Литвиненка від 01.12.2000 року №103, здійснено передачу житлового фонду військового містечка №225 по АДРЕСА_1, від Київського квартирно-експлуатаційного відділу до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на утримання.

Згідно вказаного АктуДержавному підприємству Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» передано 16 будинків, а саме: будинки на АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці, площею 9,54 га.

Згідно відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20.12.2013 року №303/4/17/1132 житловий фонд на АДРЕСА_1, до передачі та після передачі на утримання до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» має статус нерухомого військового майна.

Квартира АДРЕСА_1 незаконна відчужена з державної власності Ковальчуком відповідно до розпорядження на приватизацію №35 від 02.11.1993 року, виданого 135 заводом залізобетонних виробів.

За Договором купівлі-продажу від 05.03.2001 року квартира АДРЕСА_1 продана ОСОБА_6 наступним особам, а саме: ОСОБА_3 - 10/100 частин квартири; ОСОБА_7 - 45/100 частин квартири; ОСОБА_8 - 45/100 частин квартири.

Посилаючись на ст. ст. 215, 228, 326, 328, 346, 388 ЦК України, вказував, що право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника не набувається, у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Крім того, відчуження нерухомого військового майна, а саме, квартири АДРЕСА_1, відбулося без участі Міністерства оборони України і не через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатом тендеру, після його списання.

Отже, законних підстав на відчуження шляхом видачі розпорядження від 02.11.1993 року №35 на приватизацію квартири АДРЕСА_1, не було.

З урахуванням наведеного просив суд:

- визнати за Державою України в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру №35, загальною площею 25,60 кв.м, що знаходиться у будинку по АДРЕСА_1;

- витребувати шляхом вилучення з користування ОСОБА_8 нерухоме майно, а саме квартиру №35, загальною площею 25,60 кв.м., що знаходиться у будинку на АДРЕСА_1;

- витребуване майно передати на утримання до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд».

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року в задоволенні позову Заступника військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_3, третя особа: Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання права власності та витребування майна відмовлено повністю.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року надано роз'яснення щодо рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року по цивільній справі №753/17434/14-ц, зазначивши, що компенсації судового збору за рахунок держави підлягає сума 3654 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник Міністерства оборони України - Тужиков М.А.подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на факт перебування спірного майна у державній власності як на момент приватизації в 1993 році (видання розпорядження про приватизацію), так і на теперішній час, та на факт вибуття спірного майна з володіння власника поза його волею як підстава для віндикації.

Крім того, суд залишив поза увагою те, що Міністерство оборони України, як орган уповноважений здійснювати управління державним майном, будь-яких рішень щодо відчуження об'єкта нерухомого майна - квартиру № 35, загальною площею 25,60 кв.м, що знаходиться у будинку по АДРЕСА_1, не приймало.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Судом встановлено та підтверджено позивачем, що квартира АДРЕСА_1 передана у власність фізичній особі на підставі Розпорядження на приватизацію №35 від 02.11.1993 року, виданого 135 заводом залізобетонних виробів.

У подальшому на підставі Договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській універсальній біржі 20.01.1995 року за реєстраційним №7268/329 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 01.03.1995 року за №7677, власником даної квартири стала ОСОБА_6 (а.с. 16 т. 1)

05 березня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пузіком Ю.О., зареєстрований в реєстрі за №1413 та зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації 16 березня 2001 року за №7677, згідно якого ОСОБА_3 на праві власності належить 10/100 частин квартири, ОСОБА_7 - 45/100 частин квартири, ОСОБА_8 - 45/100 частин квартири. (а.с. 16-17 т. 1)

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.01.2013 року, а ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23.04.2015 року. (а.с. 103-104 т. 1)

Згідно із Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.11.2015 року ОСОБА_3 є спадкоємцем майна ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що складається з 90/100 часток квартири АДРЕСА_1, 45/100 часток якої належали на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Пузіком Ю.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 05 березня 2001 року за реєстровим №1413, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 16 березня 2001 року за №7677, померлому особисто, а 45/100 належали на підставі того ж документа ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем якої був її чоловік ОСОБА_8, який фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. (а.с. 147 т. 1)

28 листопада 2015 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на 90/100 часток квартири АДРЕСА_1, що вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №48629401 від 28.11.2015 року. (а.с. 150-151 т. 1)

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_3 є єдиним власником спірної квартири.

У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання за Державою України в особі Міністерства оборони України права власності на спірну квартиру, витребування її шляхом вилучення з користування ОСОБА_8 та передання її на утримання до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на підставі ст. 388 ЦК України, заступник військового прокурора Дарницького гарнізону посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 незаконно відчужена з державної власності на підставі Розпорядження на приватизацію №35 від 02.11.1993 року, виданого 135 заводом залізобетонних виробів.

Однак, позивач позовних вимог про визнання незаконним Розпорядження на приватизацію №35 від 02.11.1993 року, виданого 135 заводом залізобетонних виробів, у даній справі не пред'являв, як і не надав доказів, що таке Розпорядження визнано незаконним.

Наведене свідчить, що квартира АДРЕСА_1 передана у власність фізичній особі на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У подальшому відчуження спірної квартири відбулося на підставі Договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській універсальній біржі 20.01.1995 року за реєстраційним №7268/329 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 01.03.1995 року за №7677, та Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пузіком Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за №1413 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 16 березня 2001 року за №7677, які не визнані судом недійсними.

Сам по собі факт передачі Київським квартирно-експлуатаційним відділом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на утримання будинків АДРЕСА_1 не припиняє дію Розпорядження №35 від 02.11.1993 року, виданого 135 заводом залізобетонних виробів, на приватизацію квартири АДРЕСА_1.

У суді апеляційної інстанції представники позивача та третьої особи підтвердили, що зазначене Розпорядження та правочини ніким не оспорювались.

Посилання позивача на ст. 215, 228 ЦК України, як на підставу для задоволення позову, є необґрунтованими, оскільки позовні вимоги про визнання недійсними правочинів не пред'являлися.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Всі ці доводи були предметом судового дослідження і суд дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Відповідно до вимог ст. 82, 88 ЦПК України та враховуючи, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2016 року відстрочено представнику Міністерства оборони України - Тужикову Михайлу Адійовичу сплату судового збору в розмірі 4019,40 грн до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення у справі (а.с. 242-243 т. 1), з Міністерства оборони України в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4019,40 грн.

Керуючись статтями 88, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України - Тужикова Михайла Адійовича відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Міністерства оборони України в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4019 грн 40 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва