24 жовтня 2016 року м. Токмак
Токмацький районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Петренко Л.В., секретаря судового засідання Похвалітової М.В.
представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 в особі його представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування квартирою, -
ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_3 із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування квартирою.
В позові просив усунути перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_3, шляхом вселення його, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити у користування йому, ОСОБА_3, кімнату - площею 17,50 кв.м., виділити у користування ОСОБА_4, 2 кімнати: площею 11,90 кв.м. та площею 7,50 кв.м.; кухню, ванну кімнату, санвузол, коридор визначити у спільне користування власників, а також просив витребувати у ОСОБА_4 технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач, в період з 25.06.2005 року по 18.02.2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4
В період шлюбу вони придбали у власність квартиру АДРЕСА_1. Загальна площа квартири складає 60,1 кв.м., житлової площі 37,5 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори 14.07.2005 року за реєстраційним № 2818.
Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.08.2015 р. позивачу на праві приватної власності належить 1/2 частка даної квартири.
Після розлучення відповідач, ОСОБА_4, почала чинити йому перешкоди в користуванні власністю: змінила замки вхідних дверей, до квартири не впускає та ключів від неї позивачу не дає, чим грубо порушує його право власності.
Він неодноразово намагався врегулювати дане питання в досудовому порядку, але відповідач не йде на компроміси.
24.03.2016 року він був вимушений звернутися з заявою - повідомленням до Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, але 24.03.2016 року йому було повідомлено, що в обставинах, які склалися, відсутні ознаки будь-якою кримінального правопорушення, але вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку.
Відповідно до технічного паспорту БТІ, квартира складається з трьох кімнат. Таким чином, вважаю за можливе, щоб позивачу була виділена одна кімната площею 17,5 кв. м, а відповідачу 2 інші кімнати площе 7,50 кв. м. та 11,90 кв. м. Інші приміщення: кухня, ванна кімната, санвузол, коридор визначити у спільне користування.
На теперішній час він позбавлений можливості користуватися своєю частиною квартири і згоди між співвласниками у користуванні квартирою не досягнуто, у зв'язку з чим, він змушений звернутись з позовом до суду за захистом своїх прав.
Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, причину своєї неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, відповідно до положень ст. 74 ЦПК України, у зв'язку з чим, судом визнана неповажною причина неявки відповідача у судове засідання.
Також відповідач не надала суду будь-яких клопотань про відкладення розгляду цієї справи, заяв про визнання позову або заперечень проти позову.
Згідно із ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи за відсутністю відповідача по наявних у справі матеріалах та доказах.
Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 14 липня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в рівних долях кожний, придбали у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Загальна площа квартири складає 60,1 кв.м., житлова площа 37,5 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори 14.07.2005 року за реєстраційним № 2818, витягом з державного реєстру правочинів та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11-13).
Так відповідно до умов договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4, кожному, належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.
Вказана квартира була придбана сторонами в період шлюбу.
В період з 25.06.2005 року по лютий 2013 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 06 лютого 2013 року (а.с. 16).
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, кожному, належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.
Позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою № 43 від 06 квітня 2016 року (а.с. 8).
За вказаною адресою проживають ОСОБА_4 - колишня дружина позивача, ОСОБА_6 - падчерка, ОСОБА_7 - донька падчерки.
Згідно статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч. 2 ст. 318 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
У відповідності з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Дана норма узгоджується і з положеннями міжнародного права.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Після розлучення відповідач, ОСОБА_4, почала чинити позивачу перешкоди в користуванні його власністю: змінила замки вхідних дверей, до квартири позивача не впускає та ключів від неї йому не дає.
24.03.2016 року позивач звертався з заявою - повідомленням до Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, але 24.03.2016 року йому було повідомлено, що в обставинах, які склалися, відсутні ознаки будь-якою кримінального правопорушення, але вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку, що підтверджується відповіддю з поліції № 2625/82/01-2016 року від 28.03.2016 року та висновком від 24 березня 2016 року (а.с. 9-10).
Позивач як співвласник майна, що є у спільній частковій власності, має право володіти і користуватися ним спільно із відповідачем, а оскільки йому чиняться перешкоди у користуванні цим майном, він має право вимагати усунення таких перешкод шляхом вселення у квартиру.
Отже, судовим розглядом справи встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу у його праві користування частиною спірної квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, що належить йому на праві спільної часткової власності, тому суд приходить до висновку, що права ОСОБА_3 порушені і підлягають захисту в судовому порядку, шляхом задоволення його позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловими приміщеннями шляхом вселення до квартири.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.
Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.98 року N 15) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною або спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Відповідно до правовстановлюючих документів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, кожному, належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.
Згідно висновку № 11/2016 судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2016 року з технічної точки зору провести розділ квартири в натурі, визначити порядок користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1, з урахуванням розміру часток кожного із співвласників (ОСОБА_3 - 1/2 частка, ОСОБА_4 - 1/2 частка) не виявляється можливим, оскільки трикімнатна квартира розташована на 3-му поверсі п'ятиповерхового житлового будинку. Обємно-планувальні рішення квартири і будинку не дозволяють виділити сторонам ізольовані приміщення із самостійними виходами, що можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири, тому провести розділ квартири в натурі, або визначити порядок користування, з урахуванням розміру частко кожного із співвласників по (1/2 + 1/2) не надається можливим.
На розгляд суду запропоновано1 варіант порядку користування квартирою АДРЕСА_1, найбільш оптимальний варіант порядку користування квартирою з мінімальним відступом від ідеальних частин співвласників.
1-му співвласнику пропонується виділити в індивідуальне користування наступне приміщення: кімната житлова «5» площею 18,0 кв.м, балкон площею 0,9 кв.м, кладова «2» площею 0,9 кв.м, шкаф «3» площею 0,2 кв.м.
У спільне користування співвласників: коридор «1» площею 7,2 кв.м, кухня «4» площею 7,5 кв.м, ванна «9» площею 2,7 кв.м, туалет «10» площею 1,4кв.м.
2-му співвласнику на 1/2 частки пропонується виділити в індивідуальне користування наступне приміщення: кімнату житлову «6» площею 11,9 кв.м, кімнату житлову «7» площею 7,1 кв.м, шкаф «8» площею 0,4 кв.м, лоджія площею 1,9 кв.м.
У спільне користування співвласників: коридор «1» площею 7,2 кв.м, кухня «4» площею 7,5 кв.м, ванна «9» площею 2,7 кв.м, туалет «10» площею 1,4 кв.м.
Усього ІІ-му співвласнику пропонується виділити в користування приміщень у квартирі загальною площею 30,95 кв.м, що на 0,9 кв.м. більше ніж покладено, на загальну суму 103836,33 грн., що більше на 3 019,33грн.
По наданому варіанту частки приймуть наступний вигляд: 1-й співвласник: 49/100 частини замість ідеальної 1/2 частки, 2-й співвласник: 51/100 частини замість ідеальної 1/2 частки.
Після наданого варіанту користування трикімнатної квартири АДРЕСА_1, сума 3 019,33грн. може бути встановлена судом як грошова компенсація за відступ від ідеальної 1/2 частки на користь 1-го співвласника.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
В даному провадженні вимог щодо стягнення компенсації за відступ від ідеальної частки позивачем не заявлено.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Такий порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.
Вказаний позивачем варіант узгоджується з висновком № 11/2016 судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2016 року, найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників і встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду України висловлену в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Житлово-будівельного кооперативу «Виноградар-2» про визначення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Виноградар-2», про визнання права власності за заявою ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року. В постанові зазначено, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Таким чином, суд встановив, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування квартирою, ґрунтується на законі, підтверджений доказами і підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Частиною 1 ст. 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
В даному випадку позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи безстроково, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 04.01.2016 року (а.с. 15).
Враховуючи те, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, а тому з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 1 102,40 грн., оскільки позивачем заявлено дві вимоги.
Відповідно до положень п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз.
При розгляді справи за клопотання представника позивача було проведено судову будівельно-технічну експертизу, у зв'язку з чим позивачем понесені витрати, пов'язані із проведенням судової експертизи в розмірі 3200,00 грн. і ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 61, 64, 79, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_3 в особі його представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування квартирою - задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_3, шляхом вселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити у користування ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, наступне приміщення: кімната житлова «5» площею 18,0 кв.м, балкон площею 0,9 кв.м, кладова «2» площею 0,9 кв.м, шкаф «3» площею 0,2 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, наступне приміщення: кімнату житлову «6» площею 11,9 кв.м, кімнату житлову «7» площею 7,1 кв.м, шкаф «8» площею 0,4 кв.м, лоджія площею 1,9 кв.м. Визначити у спільне користування співвласників: коридор «1» площею 7,2 кв.м, кухня «4» площею 7,5 кв.м, ванна «9» площею 2,7 кв.м, туалет «10» площею 1,4кв.м.
Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на користь держави судовий збір в розмірі 1 102,40 грн.
Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, витрати, пов'язані із проведенням судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 3 200,00 грн. (три тисячі двісті гривень 00 коп.)
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: