Провадження № 2/201/2603/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

24 жовтня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., при секретарі Гоц Г.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті матері - ОСОБА_4, померлої 18 травня 2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про усунення її від права на спадкування після смерті їх матері - ОСОБА_4, померлої 18 травня 2015 року.

В обґрунтування позову зазначила, що позивач і відповідач є рідними сестрами та доньками ОСОБА_4. До 1989 року вони проживали однією сімєю в квартирі за адресою: м. Дніпропетровськ, бул. ОСОБА_5, 4/145, відповідальним квартиронаймачем якої була мати. В 1989 році позивач із чоловіком та дітьми переїхали до нової квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Запорізьке шосе, 60/139. Через чотири місяці до неї приїхала мати, яка була в розпачі та повідомила, що відповідач її вигнала з квартири, і тепер їй ніде жити. Тому вони забрали її жити до себе, і з того часу мати проживала з ними. Після того мати намагалася примиритися з молодшою донькою, ходила до підїзду квартири ОСОБА_2 щоб її побачити, розпитувала про неї сусідів, проте остання спілкуватися з матірю уникала, не пускала її до квартири, навіть для того, щоб та забрати речі. Коли вона черговий раз намагалася поспілкуватися з донькою ОСОБА_2, чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_6 відштовхнув її від дверей квартири, в результаті чого вона впала та забилася.

У 2010 році позивач з чоловіком переїхали до будинку за адресою: Дніпропетровськ, вул. Пятихатки, 69, а мати ОСОБА_4 з онукою та правнуками залишилася жиги в її квартирі.

У 2011 році ОСОБА_4 зламала шийку стегна, у зв'язку з чим більше не могла самостійно ходити, доглядати себе. Вона телефонувала ОСОБА_2Г та її сусідам з проханням про допомогу, навідувалася до сусідів ОСОБА_2 аби дізнатися як справи у останньої. Відповідач знала про потреби матері в догляді, але жодним чином не реагувала на її прохання, у звязку із чим позивач забрала її до себе.

До хвороби мати вела активний спосіб життя, спілкувалася, самостійно їздила отримувати пенсію. Перебуваючи в лежачому стані, потребувала спілкування, тривожилася за доньку ОСОБА_2 В неї почалася депресія, тому позивач з чоловіком возили її до підїзду ОСОБА_2 ОСОБА_4 ображалася на доньку ОСОБА_2, казала, що їй потрібно лише спілкуватися з нею.

В той час коли позивач з чоловіком перебували на роботі ОСОБА_2 могла б її доглядати, робити масаж, міняти підгузки. Вважає, що ОСОБА_2 якщо б бажала, могла навідувати мати, надавати їй посильну допомогу. Позивач намагалася умовити її навідатися до хворої матері, проте остання відмовлялася це робити.

Вважає, що ОСОБА_2 зацікавлена була в тому, щоб матір виписалася з квартири, що розпорядитися квартирою і зареєструвати там свого чоловіка.

В 2014 році ОСОБА_4 погіршало. Через болі вона не завжди могла утриматися в інвалідному візку, була в безпорадному стані.

18 травня 2015 року ОСОБА_4 померла, про Амбулаторією №3 КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико- санітарної допомоги №10», де вона перебувала на обліку, надано довідку про причину смерті, складено відповідний актовий запис №4095 від 19.05.2015 року та видане свідоцтво про смерть. Похованням займалась позивач та її родина. ОСОБА_2 на цвинтарі після поховання повідомила, що квартира, тепер належить їй.

Враховуючи викладені обставини, вважає, що ОСОБА_4 потребувала допомоги від ОСОБА_2, але остання допомогу не надавала. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 202, 203 СК України, ст. 1224 ЦК України, просить позов задовольнити.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, надавши аналогічні пояснення.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували. Відповідач надала письмові заперечення на позов, в яких відзначила, що позовні вимоги про усунення від права на спадкування обґрунтовані лише неприязними стосунками, які склалися між ОСОБА_1, ОСОБА_2 з самого дитинства та їх померлою матірю ОСОБА_4 Пояснення позивача про те, що вона (ОСОБА_2) вигнала свою матір ОСОБА_4 з квартири, не спілкувалася, не допомагала, не впускала до квартири не відповідають дійсності. Квартира за адресою: м. Дніпро, бул. ОСОБА_5, 145 знаходилась у державному житловому фонді та не була приватизована, до смерті матері заяв на приватизацію квартири не подавалось. За життя матері пропонувалося розміняти квартиру, але вона не погоджувалася. У матері були ключі від квартири, замки не замінювалися, вона мала вільний доступ до квартири, приходила у її відсутність, забирала продукти з холодильника, пояснюючи це тим, що вони необхідні для сімї доньки ОСОБА_1, в якої діти. До правоохоронних органів з приводу порушення житлових прав вона не зверталася. За життя ОСОБА_4 до її (ОСОБА_2) ані сама матір, ані позивач не зверталися про надання допомоги.

Позивач в своїй позовній заяві посилається на ч. 5 ст. 1224 ЦК України, відповідно до якої особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Зазначає, що при розгляді даної справи в сукупності слід встановити факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, факт перебування спадкодавця в безпорадному стані, зясувати потребу спадкодавця у допомозі від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, можливість її надання. Враховуючи ці обставини, вважає, що позивач у відповідності до вимог ст.ст. 58, 60 ЦПК України, не довів підстави усунення її від права на спадщину. Тому позивач та її представник просять у позові відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі.

Вислухавши в судовому засіданні сторін, дослідивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_7 є рідними сестрами та доньками померлої нині ОСОБА_4, що видно зі свідоцтва про народження ОСОБА_5, свідоцтва про шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (а.с. 9, 10) та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи.

Їх мати - ОСОБА_4 померла 18.05.2015, що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с. 8).

За заявою ОСОБА_1 від 12.11.2015 про прийняття спадщини (а.с. 23) відкрита спадкова справа № 58202404 приватним нотаріусом ОСОБА_3, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру (а.с. 6).

В судовому засіданні були допитані свідки, заявлені сторонами.

Так, свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що він є чоловіком ОСОБА_1, зятем покійної ОСОБА_4 До 1989 року він із дружиною, ОСОБА_4, сестрою дружини ОСОБА_2 проживали разом у квартирі по бул. ОСОБА_5 4/145, яка належала ОСОБА_9, як основному квартиронаймачу, а з 1989 році він переїхав з дружиною до іншої квартири по вул. Запорізьке шосе, 60/139. ОСОБА_2 залишилася проживати з матірю. Стосунки між ними не були доброзичливі, так як мати ОСОБА_10 не давала гроші. Прожили вони разом приблизно 4 місяці. А потім ОСОБА_9 попросилася жити до них (ОСОБА_1), зазначивши, що ОСОБА_2 вигнала її з квартири. ОСОБА_4 забрала свої речі і з того часу стала проживати з ними. У 2010 році він з дружиною переїхали жити до будинку по вул. Пятихатки, 69, а мати з правнуками залишилася жити в квартирі. Вона хворіла, у неї був підвищений тиск. У 2012 році ОСОБА_9 зламала шийку стегна і вони забрали її до себе в будинок. Протягом всього часу ОСОБА_4 намагалася повернутися до своєї квартири, але ОСОБА_2 не пускала її жити до себе, так як не визнавала своєю матірю. Взагалі після того, як мати зламала шийку стегна ОСОБА_2 її не відвідувала, матеріальної допомоги не надавала. Одного разу в двері всунула записку про те, що мати повинна сплачувати комунальні платежі. Вони з дружиною возили її під підїзд, де жила ОСОБА_2 Мати сиділа на лавці біля підїзду, але ОСОБА_2 її не пустила, хоча вони останній телефонували. Вважає, що такі відносини склалися через те, що ОСОБА_2 бажала заволодіти квартирою і хотіла, щоб мати давала їй гроші. ОСОБА_4 потребувала спілкування з ОСОБА_2, оскільки її пригнічували погані стосунки з донькою, хотіла з нею примиритися. Вважає, що ОСОБА_4 потребувала допомоги від ОСОБА_2, так як була в безпорадному стані, їй треба було міняти підгузки, водити її в туалет, а вони з дружиною інколи її залишали одну, оскільки працювали. ОСОБА_2 могла б приїздити до неї і допомагати, так як вона була останні три роки на пенсії, знала про безпорадний стан матері. Він особисто робив спроби їх примирити, просив ОСОБА_2 приїхати. На похорони матері ОСОБА_2 не приїхала.

При повторному допиті свідка ОСОБА_8 (за участю відповідача та його захисника) останній пояснив, що він знає, що до складу спадщини увійшла квартира та земельна ділянка (дача), а також борг, який утворився від позички у її подруги. Розписки про борг немає. Підтвердив, що одного разу намагався примирити ОСОБА_4 і ОСОБА_2, для чого приходив до останньої одного разу. Робив це, так як йому жаль було дружину і тещу. Зазначив, що ОСОБА_4 хотіла жити окремо, так як постійно з кимось жила, тому мріяла про власне житло. Не знає, чи хотіла вона переїжджати до їх родини, але вони її забрали, так як їй потрібен був догляд. Вказав, що вони не просили ОСОБА_2 про матеріальну допомогу, оскільки ОСОБА_4 з її боку потрібна була лише моральна підтримка. Щодо операції на шийці стегна, пояснив, що їй протипоказана була операція, так як лікарі сказали, що у її віці можуть бути післяопераційні складнощі. Тому до хірурга вони не зверталися, рентген ОСОБА_4 не робили, а її оглядав лікар вдома. Стегно зрослося зі зміщенням десь через рік. Вона рухалася із повзунами. ОСОБА_2 дізналася одразу ж про те, що мати зламала стегно, потрапила в лікарню, так як вони їх одразу повідомили телефоном. Також пояснив, що у матері був мобільний телефон, вона телефонувала ОСОБА_2, свідком чого він був, але розмови закінчувалися скандалом, мати плакала. Підтвердив, що одного разу за бажанням ОСОБА_4 він возив під підїзд ОСОБА_2 Останньої вдома не було. При цьому вони не попереджали, що приїдуть, мати їй телефонувала, просила прийти.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є сусідкою позивача приблизно 20 років, була знайома із матірю ОСОБА_2 - ОСОБА_4 Їй відомо, що роки три тому остання стала пересуватися на візку, її возила донька ОСОБА_1 Вона (ОСОБА_11) не знала, що у ОСОБА_4 є ще одна донька, вперше побачила її на похоронах.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_4, проживала з нею за адресою по вул. Зпорізьке Шосе, 60, знала її з 1989 року, коли та переїхала сюди жити. ОСОБА_4 повідомляла їй, що у неї є своя квартира, але вона вимушено сюди переїхала, так як у неї не склалися стосунки із донькою ОСОБА_2, постійно через це плакала. Казала, що донька її не пускає назад додому, на дзвінки не відповідає, не відвідує її. 3-4 роки тому ОСОБА_4 пішла до магазину і впала, у звязку із чим потрапила в лікарню № 16 в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська. ОСОБА_4 допомагала лише родина ОСОБА_1 Юрій і ОСОБА_1. ОСОБА_13 вона не знає, не разу не бачила, хоча ОСОБА_4 про її часто згадувала. При ній ОСОБА_4 ОСОБА_13 не телефонувала. Не казала, що хоче саме жити з ОСОБА_13, а просто хоче налагодити з нею стосунки. Казала, що хоче мати свою квартиру. Пояснила, що вона не знає, чи просила ОСОБА_4 у ОСОБА_13 допомоги, або гроші. Вона отримувала пенсію сама, а після того як впала та пошкодила ногу, її возив зять за пенсією.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона є знайомою ОСОБА_2 з 1987 року. Була у неї в гостях по бул. ОСОБА_5, 4/145. Бачила ОСОБА_4 в квартирі, вони разом спілкувалися, пили чай. Відносини між ним були нормальні. У ОСОБА_4 була своя кімната, яку вона замикала на ключ. ОСОБА_10 інколи приїжджала до неї зі сльозами і залишалася ночувати через те, що не складалися стосунки з матірю. Їй відомо, що в їх сімї виникало питання про розмін квартири, вона допомагала розповсюджувати оголошення на прохання ОСОБА_2, яка хотіла розміняти квартиру на дві однокімнатних. Інколи люди приходили подивитися квартиру, але ОСОБА_4 їх не пускала. У ОСОБА_2 були нормальні відносини з племінниками дітьми ОСОБА_1. Потім ОСОБА_4 стала більше часу проводити у ОСОБА_1, так як на її думку, самостійно вирішила з ними жити. Але вона мала доступ до своєї кімнати в квартирі по бул. ОСОБА_5. Одного разу приходила на свято до ОСОБА_2. ОСОБА_4 не вимагала матеріальної допомоги від ОСОБА_2, інколи брала продукти з холодильника.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що з 1991 знайомий із родиною ОСОБА_2. У 1992 році був в гостях у ОСОБА_2 по бул. ОСОБА_5, 4/145. Матір ОСОБА_10 - ОСОБА_4 особисто не знав. Думає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були не дуже гарні відносини, так як коли він приходив до них в гості, ОСОБА_2 просила бути тихіше, коли мати вдома в своїй кімнаті. Десь з 1990 року по 2000 рік кімната ОСОБА_4 була закрита. У 1992 році у ОСОБА_2 було весілля, яке вони відмічали вдома. ОСОБА_4 за столом не було. Потім до 2006 року він не спілкувався з Ковтунами, а вже з 2010 року ОСОБА_4 з Ковтунами не проживала.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона є знайомою ОСОБА_2 з 1992 року. Була у неї в гостях по бул. ОСОБА_5, 4/145. Бачила ОСОБА_4 в квартирі (середньої статури, світла), у неї була своя кімната, яку вона замикала на ключ. Знає, що це матір ОСОБА_10, так як ОСОБА_2 сама про це казала і вона бачила ОСОБА_4 на сімейних фото. Приблизно у 1997 1998 роках чоловік сестри забрав ОСОБА_4 до себе з метою догляду за дітьми. Вказала, що не була свідком неприязних стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих судам у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

До предмету доказування по даній категорії справ відноситься безпорадний стан спадкодавця, потреба в отриманні допомоги, винний характер ухилення від надання допомоги з боку спадкоємця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому само по собі наявність хвороб на час смерті, їх тривалий характер, давність набуття не свідчать про безпорадний стан за життя чи на час смерті.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відтак, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

І лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За правилами ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 цього Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно з витребуваної судом медичної картки ОСОБА_4 КЗ ДЦП МСД № 10 (адреса: вул. Пятихатки, 69), в картці відсутні записи щодо перелому стегна, рекомендацій щодо лікування, є записи лише про огляд терапевтом (а.с. 74 87).

Тобто, про фізичний стан ОСОБА_4 щодо перелому та її подальше пересування на візку, з повзунами, можна судити лише з пояснень позивача, її представника свідків, які свідчили, що ОСОБА_4 зламала шийку стегна, рік була в лежачому стані, потім пересувалася на візку і ходила із повзунами. Дані свідчення не підтверджувалися відповідачем і заперечувалася, зокрема, в частині відсутності відповідних медичних документів, які підтверджують отримані травми. Відтак, суд не може прийняти дані свідчення як беззаперечний доказ перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані.

Позивач та її представник в судовому засіданні пояснювали, що позивач телефонувала сестрі ОСОБА_2 з проханням про допомогу, просила приїхати до хворої матері, що остання заперечувала в судовому засіданні.

Суд критично ставиться до доводів позивача про те, що вони зверталися до відповідача ОСОБА_2 із проханнями про допомогу, а остання ухилялася від допомоги, оскільки дані пояснення є субєктивними, заперечуються відповідачем. Пояснення позивача і його представника та свідків з боку позивача не є такими, що беззаперечно і однозначно говорять про те, що позивач зверталася до ОСОБА_2 за допомогою матеріальною, натуральною та якоюсь іншого характеру, наприклад, просила кошти, ліки, продукти, якісь речі або просила допомогти фізично. Будь-яких доказів, окрім свідчень про телефонні дзвінки на адресу ОСОБА_2, позивач у відповідності до вимог ст.ст. 58, 60 ЦПК не надано. Пояснення фактично зводяться до того, що спадкодавець ОСОБА_4 відчувала потребу у спілкуванні, примиренні з донькою ОСОБА_2 Окрім того, позивач сама в позові вказує, що ОСОБА_4 постійно казала, що їй потрібно лише спілкуватися з молодшою донькою, припускає, що коли б вона (позивач) з чоловіком були на роботі, ОСОБА_2 могла б доглядати ОСОБА_4 Свідок ОСОБА_8 також надавав пояснення про те, що їх родина не просили ОСОБА_2 про матеріальну допомогу, оскільки ОСОБА_4 з її боку потрібна була лише моральна підтримка.

Так само, пояснення свідків - сусідів і знайомих про потребу ОСОБА_4 в допомозі з боку доньки ОСОБА_2 суд не може прийняти через те, що допитані судом свідки висловлюють лише суб'єктивну думку стосовно потреби допомоги і ухилення останньої від утримання матері.

Суд вважає, що доводи позивача про те, що ОСОБА_4 потребувала допомоги є міркуванням про необхідну на її думку поведінку відповідача стосовно ОСОБА_4 Позивач фактично доводить суду свою думку про вірогідну належну поведінку відповідача по відношенню до близької людини матері. Але у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами суд, в рамках позовних вимог (ст. 11 УПК України) виходить з тих правових норм, які надають стороні, що захищає право, стверджувати про його порушення.

З урахуванням приписів ст.ст. 57, 58, 60 ЦПК України суд не може визнати доведеними факт безпорадного стану спадкодавця, опікування та надання допомоги йому позивачем, що є достатнім для застосування ч. 2 ст. 1 259 ЦК України.

Отже, вимоги про усунення ОСОБА_2 від спадкування є необґрунтованими, оскільки судом не встановлено, що позивач та нині покійна ОСОБА_4 вимагали від відповідача якоїсь допомоги.

Відтак, суд оцінивши у сукупності пояснення позивача, відповідача, показаннями свідків, в їх сукупності та взаємозв'язку, доходить висновку про не підтвердження факту умисного ухилення відповідача від обов'язку надання спадкодавцеві допомоги.

Судові витрати у разі відмови у позові у відповідності до ст. 88 ЦПК України не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 11,60, 209, 213-215 , 259 ЦПК України , суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті матері ОСОБА_4, померлої 18 травня 2015 року відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 24 жовтня 2016 року. Рішення у повному обсязі cкладено 27 жовтня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Наумова