Справа №489/1321/16-ц 17.10.2016 17.10.2016 17.10.2016
Провадження №22-ц/784/2225/16
Головуючий першої інстанції: Губницький Д.Г.
Категорія 43 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1І
РІ Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 жовтня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів Самчишиної Н.В.

ОСОБА_2

із секретарем: Лептугою С.С..

з участю

позивачки ОСОБА_3

відповідачів- Бондаренко О.В.

ОСОБА_4

представника

позивачки - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.08.2016 р., у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні обєктом права власності, шляхом вселення та виселення відповідачів, відшкодування моральної шкоди,

встановила:

21.03.2016 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком № 3 по провулку 2-му Баштанському м. Миколаєва шляхом її вселення до будинку та виселення з нього відповідачів.

Вона також вимагала відшкодування їй моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Позивачка зазначала, що вона є власником житлового будинку № 3 по провулку 2-му Баштанському м. Миколаєва.

Відповідачка ОСОБА_6, яка є її донькою та її чоловік ОСОБА_4 вигнали її з будинку та змінили у ньому замки вхідних дверей, чим створюють перешкоди з користування цим обєктом права власності.

В належному їй будинку відповідачі не зареєстровані та проживають в ньому без належних підстав. Посилаючись на ці обставини та завдання їй моральної шкоди внаслідок неправомірного виселення та перешкод з користування будинком, позивачка просила про задоволення позову способом зазначеним у позовній заяві та стягнути на її користь 5000 грн. моральної шкоди.

Позивачка також вимагала відшкодувати їй понесені судові витрати, а саме 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.08.2016 р. постановлено про часткове задоволення позовних вимог.

Цим рішенням позивачку вселено до будинку.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідачів на користь позивачки по 275 грн. 60 коп. у відшкодування судового збору та з відповідачки на користь держави достягнуто 551 грн. 20 коп. судового збору за немайнову вимогу, у задоволенні якої відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення в частині відмови та ухвалення нового рішення про задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на необгрунтованність висновків суду та порушення норм матеріального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованність рішення в межах оскарження, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з таких підстав.

Відповідно до приписів ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження належним йому майном.

Зазначений позов є негаторним, відповідачем за цим позовом є особа, яка діючи неправомірно, перешкоджає власнику у здійсненні права користування майном.

При цьому, відповідно до приписів ст.ст. 64, 156, 157 ЖК України членами сімї власника будинку, крім подружжя, батьків та дітей є також особи, які проживають разом з ними та ведуть спільне господарство. Вони мають рівні права з власником будинку щодо користування його приміщеннями, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування житлом.

За згодою власника будинку члени його сімї вправі вселяти в займане ними приміщення інших членів сімї.

Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним житловим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власницею житлового будинку №3 по провулку 2 - му Баштанському м. Миколаєва.

В цьому ж будинку з народження на правах члена сімї позивачки проживає її донька ОСОБА_6, а також чоловік останньої ОСОБА_4, вселення якого в якості члена сімї відбулося з дозволу власниці будинку.

Наведені обставини вселення та проживання відповідачів в якості членів сімї позивачки підтверджуються поясненнями сторін, свідченнями свідків та іншими матеріалами, з яких вбачається факт ведення сторонами спільного господарства та спільне проживання.

Суд повно та всебічно дослідив наведені обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та прийшов обґрунтованого цими доказами висновку про безпідставність позову в частині виселення відповідачів.

При цьому, суд правильно виходив з того, що припинення сімейних відносин внаслідок наявного конфлікту та неприязних відносин, не позбавляє їх права користування житловим будинком та не може бути підставою для виселення.

Досліджуючи обставини за яких позивачці були створені перешкоди з користування належним їй будинком, суд на підставі належних та достовірних доказів прийшов обґрунтованого висновку про те, що такі перешкоди були створені внаслідок неправомірних дій відповідачів, які змінили замки вхідних дверей.

Встановивши, що зазначені обставини є підставою для відновлення права користування будинком шляхом вселення позивачки до будинку, суд в той же час, не врахував, що саме на неправомірність цих дій відповідачів посилалася позивачка, обґрунтовуючи вимоги щодо відшкодування заподіяної їй моральної шкоди.

За таких обставин висновок суду про недоведеність вимог про відшкодування моральної шкоди, не може вважатися обґрунтованим, а рішення в цій частині позову підлягає скасуванню, у відповідності до приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цієї частини позову.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів, виходячи з характеру правопорушення, його тривалості, ступеня вини заподіювачів, глибини духовних страждань позивачки, її віку та ураховуючи вимоги розумності та справедливості, вважає достатньою компенсацією завданої моральної шкоди 400 грн., які відповідачі мають компенсувати позивачці у рівних частках.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що вона не надавала дозволу на вселення відповідачів до її будинку не заслуговують на увагу, оскільки належними доказами, яким суд дав відповідну юридичну оцінку доведено, що вселення до будинку відбулося за її згоди.

Доказів того, що вона заперечувала проти вселення відповідача чи доньки, або ж зверталася до компетентних органів після неправомірного вселення з відповідною заявою, матеріали справи не містять.

До того ж рішенням Ленінського районного суду від 18.08.2015 р. відмовлено у виселенні відповідачів з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, а з того часу нових обставин для виселення не настало.

Посилання на тимчасовість та самовільність проживання також не заслуговує на увагу, оскільки попереднім судовим рішенням встановлено, що вселення та проживання відповідачів у спірному будинку здійснювалося на законних підставах.

Факт реєстрації постійного місця проживання у іншому житловому приміщенні, не має значення для визначення правового статусу члена сімї, оскільки останні обставини регламентуються положеннями ст.ст. 64, 156 ЖК України, та саме вони є законною підставою для виникнення у відповідачів права на проживання у спірному житловому будинку.

Посилання на порушення права власності позивачки також не може бути враховане при апеляційному перегляді, оскільки фактично надавши згоду на проживання відповідачів у своєму будинку, вона тим самим добровільно певною мірою обмежила своє право користування приміщеннями будинку.

Але при цьому не відбулося порушення самого права власності, адже воно належить виключно позивачці.

Тільки вона визначає межі розпорядження своєю власністю та порядок користування житловими приміщеннями, в той час, як з такими вимогами до суду не зверталася.

Інші доводи апеляційної скарги також не підлягають врахуванню, оскільки висновків суду не щодо правових наслідків вирішення спору не спростовують та не дають підстав для зміни чи скасування рішення в іншій частині позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.08.2016 р. в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї частини позову частково.

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди по 200 грн. з кожного.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.08.2016 р. залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_2