Справа № 201/9398/16-ц
Провадження № 2/201/2290/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

21 жовтня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., при секретарі Бігдан А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 із матірю - ОСОБА_1, у тому числі з початку навчального року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 із матірю - ОСОБА_1, у тому числі з початку навчального року

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 2006 року по червень 2015 року вона проживала з відповідачем у незареєстрованому шлюбі, після чого вони почали жити окремо. Мають спільну доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після червня 2016 року фактично почергово проживає то з позивачем, то з відповідачем. Відповідач проживає зі своєю матірю. Позивач та відповідач до теперішнього часу не дійшли згоди щодо місця проживання доньки. Цього року дитина пішла до школи № 80, яка розташована за адресою: вул. Комбрига Петрова, 31, що знаходиться поряд з місцем проживання позивача. Вона сама проживає у комфортабельній трикімнатній квартирі, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. Фактично донька зареєстрована і проживає в цій квартирі з народження. Проживання доньки з нею повністю відповідає інтересам дитини. Вона, як мати, має більше можливостей забезпечити доньці належні умови проживання, повною мірою займатися її вихованням, обіцяє не чинити перешкод у спілкуванні відповідача із донькою.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Позивач додатково відзначила, що дитина фактично проживає з нею, її особисті речі в основному в її місці мешкання. Відповідач забирає її до себе згідно обумовленого ними графіку - четвер, пятницю та на пів дня в суботу. Але вона хоче закріпити за собою право на проживання дитини за її місцем мешкання, щоб у подальшому уникнути спору із позивачем з цього приводу. Крім того, пояснила, що її фактично вона не заперечує проти прибування доньки у відповідача, але її не влаштовують способи виховання доньки, які вчиняються відповідачем та його матірю, а також те, що дитина належним чином не доглянута.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив, що не розуміє причин подання позову, так як із позивачем є домовленість про порядок проживання дитини з батьками. Він виконує цю домовленість належним чином, спору з приводу місця проживання дитини у них немає, адже донька дійсно проживає у позивача, там знаходяться її особисті речі.

Представник третьої особи в судовому засіданні просила позов задовольнити, надала висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.10.2016, про доцільність визначення місця проживання дитини разом із ОСОБА_1

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія ІКИ № 295403, видане 11.08.2010 Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 9).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач на даний час не проживає в квартирі, у якій мешкають та зареєстровані позивач з дитиною. Проте, як пояснили сторони, між ними було досягнуто згоди про почергове, у рівних частках, проживання дитини з матірю та батьком.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що позов є безпідставним, оскільки предмету спору немає, з позивачем є домовленість про порядок проживання дитини з батьками. Дані обставини не заперечувалися позивачем.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті ради 14.06.2016, дитина ОСОБА_3 мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Для дитини облаштована окрема кімната, де є місце для сну, навчання, розвитку, гри. У дитини є одяг, відповідно до віку та сезону. Санітарний стан житла задовільний, в квартирі чисто, затишно (а.с. 12).

Згідно довідки та характеристики ТОВ «Асоціація дитячого харчування» від 24.06.2016, ОСОБА_1 працює на даному підприємстві з 2001 року по теперішній час на посаді бухгалтера. За час роботи зарекомендувала себе з позитивної сторони (а.с. 10).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1, остання отримала за місцем роботи за період з грудня 2015 року по травень 2016 року заробітну платню у розмірі 20766,00 грн. (по 3461,00 грн. щомісячно) (а.с. 11).

Згідно довідок КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» від 15.06.2016 та довідки КЗ «Дніпропетровської міської поліклініки № 1 ДОР» Диспансерно-поліклінічне відділення по наданню усіх видів психіатричної допомоги від 16.06.2016, ОСОБА_1 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за амбулаторною допомогою до лікаря-психіатра не зверталася (а.с. 13, 14).

Суд зазначає, що Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст.ст. 2, 8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Так, відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Положеннями вказаної вище статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Батьківські права є в той же час і обов'язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов'язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України).

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.10.2016, є доцільним визначити місце проживання дитини разом з її матірю ОСОБА_1 (а.с. 42).

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, судам роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

На виконання вимог ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України про перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти, суд вважає, що даний висновок містить лише загальні фрази про врахування обставин при вирішенні спору батьків про місце проживання дитини. Окрім того, зі змісту останнього вбачається, що досліджувалась лише особа матері (її умови проживання, характеристика за місцем роботи, стан забезпеченості тощо). Позбавляючи батька закріпленого законодавством рівного з матірю права на проживання з дитиною, орган опіки та піклування не мотивував, які виняткові обставини дають підстави визначити місце проживання малолітньої дитини саме з позивачем.

З урахуванням встановлених по справі обставин, суд вважає висновок органу опіки та піклування таким, що є передчасним та необґрунтованим, наданий всупереч інтересам малолітньої дитини, у зв'язку з чим не погоджується з наданими в ньому рекомендаціями та не приймає його в якості належного доказу при визначенні доцільності встановлення місця проживання дитини разом з позивачем.

Обґрунтовуючи доцільність визначення місця проживання дитини за адресою мешкання та реєстрації матері, позивач та її представник посилалися в судовому засіданні, зокрема на те, що батько не може належним чином доглядати та піклуватися за дитиною, повертає її матері в неохайному вигляді. Крім того, зазначали, що донька не бажає ночувати у батька, про що неодноразово повідомляла матір.

Суд критично відноситься до наведених вище пояснень сторони позивача, вважає їх нічим не підтвердженими, а тому такими, що не можуть суттєво вплинути на прийняття судом рішення.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що між сторонами взагалі відсутній спір з приводу місця проживання дитини, а фактично вони між ними є суперечка з приводу виховання дитини, її догляду, дотримання правил гігієни.

Встановлювати ж правовідносини на майбутнє, як того просить позивач, з метою уникнення порушень її права з боку відповідача, не відноситься до компетенції суду, адже, згідно ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 із матірю - ОСОБА_1В, у тому числі з початку навчального року.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати по справі не відшкодовувати.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 213 - 215, 259 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 із матірю - ОСОБА_1, у тому числі з початку навчального року відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 21 жовтня 2016 року. Рішення у повному обсязі cкладено 26 жовтня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Наумова