Справа № 183/1066/16
Провадження № 2/183/1257/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю: секретаря Данильченко Т. В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Смолькової А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новомосковську Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про визнання правильним розрахунку вихідної допомоги та зобов'язання провести доначислення вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 06 червня 2002 року до 01 квітня 2011 року включно вона працювала у відповідача, звільнена у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. В день звільнення відповідач не надав їй копію наказу про звільнення та письмово не повідомив про нараховані суми вихідної допомоги, належні при звільненні. Вважаючи звільнення незаконним, вона звернулась до суду із позовом про поновлення на роботі. Під час розгляду судом справи про поновлення її на роботі, їй стало відомо, що при звільненні їй невірно проведено розрахунок належної до виплати вихідної допомоги. Оскільки протягом 2011-2016 років позивач вела з відповідачем судовий спір про її поновлення на роботі і протягом 2015 року неодноразово зверталась до відповідача з заявами про неправильність проведеного з нею розрахунку при звільненні і необхідності проведення нового розрахунку належної їй вихідної допомоги, вважає, що строк на звернення до суду з позовом про зобов'язання відповідача провести розрахунок розміру вихідної допомоги, належної їй при звільненні, пропущено з поважних причин і він підлягає поновленню. Просить поновити строк на подачу позову, як пропущений з поважних причин; визнати правильним розрахунок, належної позивачеві вихідної допомоги при звільненні 01 квітня 2011 року саме у розмірі 4 111,38 грн. та зобов'язати відповідача провести їй доначислення вихідної допомоги в сумі 600,01 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити, а також відмовити в задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях на позов та доповненнях до них.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач працювала у ПАТ "Укртелеком" з 06 червня 2002 року до 01 квітня 2011 року включно (а.с. 8-9).

При звільненні позивачеві відповідачем виплачена вихідна допомога в розмірі 3 511,37 грн.

Вирішуючи питання щодо поновлення строку для звернення до суду, суд вважає його таким, що не пропущений, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, представник відповідача посилається на те, що позовні вимоги, пред'явлені позивачем у цій справі, не є вимогами про виплату грошових коштів, пов'язаних з оплатою праці.

Проте суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача провести донарахування вихідної допомоги за своїм змістом зводяться до спору про порушення роботодавцем законодавства про оплату праці.

Так, Конституційний Суд України у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка має бути виплачена працівникові у зв'язку зі звільненням, входить до виплат, на які працівник має право згідно із Законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_1 наслідків пропуску нею строків позовної давності є безпідставними, а строк для подання позовної заяви в даному випадку окремому поновленню не підлягає.

Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Водночас, відповідно до вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Разом з тим згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З наведених підстав визнання правильним розрахунку, належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 01 квітня 2011 року саме у розмірі 4 111,38 грн. в судовому порядку не передбачено діючим законодавством, як спосіб захисту прав, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача провести донарахування позивачу вихідної допомоги в сумі 600,01 грн. також необхідно відмовити, з огляду на наступне.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 не погоджується з проведеним відповідачем розрахунком вихідної допомоги, виплаченої їй при звільненні, посилаючись на те, що останнім робочим днем є 01 квітня 2011 року, а тому їй необхідно було нараховувати вихідну допомогу з урахуванням фактично відпрацьованого часу не за січень-лютий 2011 року, як це зробив відповідач, а за лютий - березень 2011 року, а оскільки в березні 2011 року вона хворіла і перебувала на лікарняних листках, то для розрахунку повинен братися тільки лютий місяць 2011 року. Проте з таким висновком позивача не можливо погодитися, оскільки він не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Так, при обчисленні розміру вихідної допомоги використовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чини законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як підрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, суд, дослідивши і перевіривши розрахунок виплаченої позивачеві при звільненні вихідної допомоги, зроблений відповідачем, приходить до висновку, що такий розрахунок зроблений вірно, у відповідності до положень вказаного вище нормативно-правового акта, вихідна допомога виплачена позивачеві в повному обсязі, а тому підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині немає.

З урахуванням відмови позивачеві у позові, судові витрати відшкодуванню їй не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про визнання правильним розрахунку вихідної допомоги та зобов'язання провести доначислення вихідної допомоги - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення, а особами відсутніми в судовому засіданні - з наступного за днем вручення його копії.

Суддя Г.Є. Майна