АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/2705/14-ц Номер провадження 22-ц/786/790/16Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді:ОСОБА_1,

Суддів: Дорош А.І., Омельченко Л.М.

При секретарі: Ачкасовій О.Н.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 липня 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк " Фінанси та Кредит" до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

20 жовтня 2014 року ПАТ « Банк» Фінанси та Кредит» звернувся з позовом до відповідачів, в яком просив стягнути заборгованість за кредитним договором. В обґрунтування позову вказав, що 13.12.2007 року між ВАТ « Банк « Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір на суму 20000 грн. на строк до 12.12.2017 року з оплатою по процентній ставці 16% річних. Виконання кредитних зобовязань було забезпечено порукою ОСОБА_2.За умовами кредитного договору, позичальник зобовязувалася щомісячно до 10 числа здійснювати погашення заборгованості, проте взяті зобовязання належним чином не виконувала. Станом на 19.09.2014 року утворилась заборгованість за спірним кредитним договором в сумі 13119, 29 грн., яку позивач прохає стягнути з відповідачів як солідарних боржників.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 липня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства "Банк " Фінанси та Кредит" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства « Банк " Фінанси та Кредит" заборгованість за кредитним договором № 90/KGN17-12-07 від 13.12.2007 р. в розмірі 9203,10 грн. у солідарному порядку та по 121,80 грн. судового збору з кожного.

З вказаним рішенням не погодився ОСОБА_2 та оскаржив його в апеляційному порядку.В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що банком його не повідомлено, що ОСОБА_3 не сплачує заборгованість по кредитному договору, до нього як до поручителя в установлені законодавством строки з вимогою про повернення боргу, позивач не звертався. Прохав ухвалити нове рішення, яким стягнути заборгованість лише з ОСОБА_3

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 не оскаржується, колегія суддів не переглядає в апеляційному порядку рішення у цій частині.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Матеріалами справи підтверджуються та не заперечуються сторонами у справі наступні обставини.

13 грудня 2007 року між ВАТ « Банк « Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 90/KGN17-12-07 на суму 20000 грн., з оплатою по процентній ставці 16% річних на строк до 12 грудня 2017 року./ а.с.4-5/.

Як вбачається з п.3.3. умов кредитного договору , боржник зобовязується здійснювати платежі до 10 числа кожного місяця, відповідно до графіку погашення кредиту / а.с.6-7/.

Для забезпечення виконання кредитного договору, 13 грудня 2007 року ВАТ « Банк « Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 90/KGN17-12-07/1 / а.с. 9-10/

20 жовтня 2014 року банк предявив до боржника й поручителя позов про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та про дострокове повернення частини позики, що залишилась, і процентів за кредитом на підставі частини другої статті 1050 ЦК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 свої зобовязання за кредитним договором не виконала, що призвело до виникнення заборгованості за цим договором, у звязку із чим на підставі статей 526, 527, 553, 554, 625, 1050, 1054 ЦК України боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання зобовязання, строк виконання якого на час звернення до суду не настав, оскільки строк виконання основного зобовязання встановлено до 12 грудня 2017 року. Із цього часу, на думку суду, відповідно до статті 261 ЦК України в позивача виникає право на предявлення вимоги як до боржника, так і до поручителя про солідарне стягнення заборгованості.

В свою чергу, колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення коштів з ОСОБА_2 як з поручителя, виходячи з наступного.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Як установлено судом, боржник (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 12 грудня 2017 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Згідно з графіком щомісячного погашення кредиту й сплати процентів, боржник здійснив останній платіж 12 вересня 2013 року / а.с. 11 зворотній бік/.

Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 10 жовтня 2013 року до 20 листопада 2014 року (часу звернення позивача до суду) у звязку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-53 цс 14, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Отже враховуючи, що останній платіж був здійснений боржником 12 вересня 2013 року, право на предявлення вимог до поручителя виникло у Банку з 10 жовтня 2013 року, а банк звернувся до поручителя з позовними вимогами лише 20 жовтня 2014 року, колегія суддів приходить до висновку, що порука ОСОБА_2 є припиненою, оскільки кредитор не звернувся до нього протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування89 рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2, в іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 липня 2015 рокускасувати в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Банк " Фінанси та Кредит" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, постановивши в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Банк " Фінанси та Кредит" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : О.О. Буленко

Судді: А.І.ОСОБА_4 Омельченко