Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/7781/15 Головуючий у 1 інстанції: Пономаренко Л.Е.
Провадження № 22-ц/778/3909/16 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк»,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015р. ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 366 279,04 грн., з яких : сума заборгованості за кредитом - 342 140,92 грн., сума заборгованості за відсотками - 24 138,12 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 43,7 кв. м, житловою площею 25,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Бєдновою Н.В. 07.09.2007р. за реєстровим № 4922, шляхом визнання права власності на цю квартиру за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Сторони у справі, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду 20 жовтня 2016р. не з»явились.

Відповідач ОСОБА_2 спрямував до апеляційного суду письмові заперечення, але заяв про відкладення справи та про причини неявки не надав.

ПАТ «Дельта Банк» надало заяву про розгляд справи за відсутності його представника.

Зважаючи на вказані обставини, колегія у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянула справу у відсутності сторін.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.07.2008р. між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0708/0708/55-020, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США з визначенням 11,9 % річних за користування кредитом на строк до 31.07.2018р.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 31.07.2008р. між сторонами був укладений договір іпотеки № 0708/0708/55-020-Z-1, згідно якого в іпотеку банку ОСОБА_2 було передано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, до переліку яких входить кредитний та іпотечний договори, укладені з ОСОБА_2

Через порушення умов кредитного договору у ОСОБА_2 станом на 28.07.2015р. перед банком утворилась заборгованість в розмірі 366 279,04 грн., з яких сума заборгованості за кредитом - 342 140,92 грн., сума заборгованості за відсотками - 24 138,12 грн., на погашення якої банк просив в позові звернути стягнення на іпотечну квартиру шляхом визнання за ним права власності.

Відмовляючи в позові банку, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту свого права, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, передбачене ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», є позасудовим способом врегулювання відносин з боржником - майновим поручителем. А звернення стягнення за судовим рішенням відбувається за правилами ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», але таких вимог у цій справі банком заявлено не було.

Банк в апеляційній скарзі зазначає, що ці висновки суду суперечать умовам договору іпотеки № 0708/0708/55-020-Z-1, пунктом 12.3.1 якого передбачено задоволення вимог банку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання, але одночасно цей пункт не містить будь-яких обмежень щодо застосування такого способу звернення стягнення лише в позасудовому порядку.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія вважає їх неспроможними з огляду на таке.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений

договором або законом.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 572 ЦК України, ст.ст. 1, 33 Закону України «Про іпотеку» в силу застави (іпотеки) кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою (іпотекою), одержати задоволення за рахунок заставленого майна.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», п. 11 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, а також в інших випадках, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 статті 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 ЗУ «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко- держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями ч. 3 вказаної статті договір про задоволення вимог іпотеко- держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтю 38 цього Закону.

Така права позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016р, прийнятій в порядку ст. 355 ЦПК України, яка у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для судів, які розглядають справи із застосуванням норм матеріального права, щодо яких вона була викладена.

Судом ретельно досліджені умови договору іпотеки та встановлено, що згідно з пунктом 12 іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 1) за рішенням суду; 2) у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене у п.п. 12.3.1, 12.3.2 цього договору.

За пунктом 12.3.1, у разі використання процедури, передбаченої в п.12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом оціночної діяльності. Сторони підтвердили безумовне право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3 цього договору, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку.

Отже, за положеннями вказаного пункту 12.3 іпотечного договору розрізняється декілька способів звернення стягнення, які є самостійними та не пов»язаними один з одним: за рішенням суду та в позасудовому порядку. В свою чергу, судовий порядок звернення стягнення врегульовано ст.ст. 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», а позасудовий відбувається шляхом вчинення напису нотаріусом або в спосіб, передбачений ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», зокрема, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем.

За змістом п. 12.3.1 іпотечного договору: рішення про обрання способу звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки приймається не судом, а іпотекодержателем, яке закріплюється в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідним застереженням в іпотечному договорі, а не в судовому рішенні. Та саме змістом цього пункту договору визначено, що при обранні такого способу звернення стягнення у іпотекодержателя є безумовне право на здійснення реєстрації права власності за собою на предмет іпотеки на підставі положень п. 12.3, незалежно від претензій іпотекодавця, а не на підставі рішення суду.

Отже, суд правильно визнав, що, обраний позивачем спосіб звернення стягнення за вказаними пунктом іпотечного договору здійснюється самими сторонами договору в позасудовому порядку, тому в даному випадку права банку в судовому порядку в такий спосіб не можуть бути захищені. Крім того, банк не надав відомостей, що не може виконати вимоги п. 12.3.1 самостійно в позасудовому порядку, а також, що відповідач перешкоджає йому реалізувати своє право за умовами цього пункту.

В цьому сенсі є також правильними посилання суду на роз»яснення, надані в п.п. 38, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з якими у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Враховуючи все вищевикладене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України вона підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Подліянова Г.С.

Кочеткова І.В.