У Х В А Л А

11 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_5, про витребування майна від добросовісного набувача,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 липня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2016 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10: витребувано на їхню користь у спільну часткову власність по ј частці кожному квартиру 23 у будинку 3 на вул. Озерній у м. Моршині Стрийського району Львівської області від добросовісного набувача ОСОБА_4, набутої останнім на підставі договору дарування від 7 травня 2009 року, вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2016 року відмовлено ОСОБА_4, ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

29 квітня 2016 року (згідно зі штемпелем на конверті) до Верховного Суду України звернулися ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 256, 257, 261, 267 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявники надали постанови Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року і 16 та 24 вересня 2014 року, рішення Верховного Суду України від 19 січня 2011 року, постановлене ним як судом касаційної інстанції, постанови Вищого господарського суду України від 4 квітня 2007 року, 15 жовтня 2014 року, а також постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Перевіривши доводи заявників, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції скасовуючи судове рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що майно, яке вибуло з володіння власників на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 2004 року, укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_6, який в подальшому визнано недійсним на підставі судового рішення, слід вважати таким, що вибуло з володіння власників поза їх волею, й вони мають право витребувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України. Вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння обумовлена порушенням прав колишнього власника (власників) і свідчить про тривалість такого порушення прав власника на володіння майном, яке вибуло з його володіння поза його волею, тому порушене право підлягає захисту.

У наданій для порівняння постанові від 4 квітня 2007 року Вищий господарський суд України зазначив, що суд апеляційної інстанції встановивши, що позивач повинен був дізнатись про порушення свого права з моменту прийняття органом місцевого самоврядування розпорядження, на підставі якого на зборах засновників ТОВ «Технології-2000» укладено і затверджено установчий договір та статут товариства, дійшов обґрунтованого висновку про сплив позовної давності. При цьому цю постанову прийнято в справі про визнання установчого договору та статуту товариства недійсними й витребування майна з чужого незаконного володіння.

Верховний Суд України у рішенні від 19 січня 2011 року, постановленому ним як судом касаційної інстанції, зазначив, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводів сторін та не встановив факт добросовісності чи недобросовісності набуття відповідачем нерухомого майна, наслідком якого є витребування або відмова у витребуванні набутого ним майна відповідно до вимог статті 388 ЦК України.

У судових рішеннях, наданих заявниками на підтвердження підстав для перегляду судового рішення, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Постанову Вищого господарського суду України від 15 жовтня 2014 року постановлено в справі про визнання договорів купівлі-продажу удаваними правочинами, визнання права власності та зобов'язання вчинити дії.

Цю постанову прийнято в справі з іншим предметом та підставами позову, змістом позовних вимог та матеріально-правовим регулюванням правовідносин, ніж у справі, яку просять переглянути заявники.

Постанови Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року, 16 і 24 вересня 2014 року не є рішеннями суду касаційної інстанції, ухваленими у порядку касаційного провадження, а прийняті у порядку, визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, тому не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України

Також не є рішенням суду касаційної інстанції, ухваленим у порядку касаційного провадження, і постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», тому на неї не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_5, про витребування майна від добросовісного набувача за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема