РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Чередник В.Є.

при секретарі Недосєкіній В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Кислої Софії Данилівни пр. визнання недійсним свідоцтва, витребування частини квартири та визнання особи такою, що втратила право власності майном та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним договору дарування, витребування частини квартири та визнання особи такою, що втратила право власності майном, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідачів , який був уточнений в ході судового розгляду, відповідно до якого просить визнати недійсним свідоцтво №3014 від 05.04.2004 року, яке видано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про право власності ОСОБА_4 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва №2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду; витребувати 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_2, який був набувачем майна за договором дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5; визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

При цьому, в обгрунтування своїх вимог посилається на те, що у період з січня 1999 року до березня 2004 року вона проживала однією сім'єю, як подружжя, з ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2. Цей факт встановлений судовим рішенням. У зазначений період часу вона, як співвласник, володіла, користувалася та розпоряджалася, цією вартирою -власними силами та коштами робила ремонт та підвищувала експлуатаційні характеристики житла, сплачувала квартирну плату та комунальні платежі за за неї. При цьому, право позивача щодо спільної сумісної власності на 1/4 частину вищевказаної квартири встановлено судовим рішенням. У березні 2004 року, після припинення сімейних відносин з ОСОБА_3С, позивач повернулася жити до будинку своєї мами у селищі Друга Іванівка Барвінківськоого району Харківської області за 170 км від міста Харкова. У зв'язку з неприємними почуттями, пов'язаними з невдалим сімейним життям з ОСОБА_3С, вона не спілкувалася ні з ОСОБА_3С, ні з членами його сім'ї. Рішенням від 21.10.2015 року Барвінківського районного суду Харківської області встановлено факти, які мають юридичне значення: арешт та передача належної мені на праві спільної сумісної власності 1/4 частини квартири стягувачу ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу ОСОБА_3, чим порушили право ОСОБА_1, на спільну сумісну власність щодо зазначеної 1/4 частини квартири.

ОСОБА_4 отримала свідоцтво №3014 від 05.04.2004 року про право власності на належну позивачу ? частину квартири, а вже через 17 днів - подарувала її ОСОБА_2 на підставі договору №3667 від 23.04.2004 року.

Так, позивач посилається на ту обставину, що оскільки вона не має наміру та не повинна відповідати за борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 і ніякого відношення до виниклого боргу не має, зокрема, між нею та ОСОБА_4 не було ніяких договорів, боргів або довіреностей, які б давали право ОСОБА_4 отримати, а потім подарувати ОСОБА_2 належну їй частину квартири, а тому вважає незаконним те, що на підставі договору дарування ОСОБА_2 набув безвідплатно майно, яке є спільною сумісною власністю позивача.

Внаслідок вищевикладеного, право власності позивача на житло порушено і, як наслідок, це право повинно бути захищено та відновлено, у звязку із чим остання звернулась до суду із даним позовом.

В ході судового розгляду , 25.05.2016 р. від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 надійшов зустрічний позов , відповідно до якого останній просив визнати недійсним свідоцтво № 3014 від 05.04.2004 року, яке видано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про право власності ОСОБА_4 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва №2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду; визнати недійсним договір дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3; витребувати 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 із незаконного володіння ОСОБА_2, який був набувачем майна за договором дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5; визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право власності (право користування, володіння, розпорядження) на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3.(а.с. 49)

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, надала суду заяву, відповідно до якої остання свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити,з вимогами викладеними у зустрічній позовній заяві погодилась, та також просила їх задовольнити , справу розглянути у її відсутність.

Відповідач за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про дату,час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції , про отримання якої свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи , заяв,клопотань про розгляд справи без його участі суду не надав..

Відповідач за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, про дату,час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції , заяв,клопотань про розгляд справи без її участі суду надано не було, втім, під час розгляду справи представником останньої адвокатом ОСОБА_6 подавались до суду заперечення на позов, відповідно до яких, він просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що оскільки на момент накладення арешту на спірне майно, винесення постанови державного виконавця про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу від 23.03.2004 року та видання приватним нотаріусом свідоцтва про право власності на спірне майно ОСОБА_4 від 05.04.2015 року, позивач не була власником частини квартири АДРЕСА_4, та ,відповідно, цими діями її права не порушувались, що свідчить про відсутність підстав,передбачених ст. 215 ЦК України про визнання недійсним правочину, а саме свідоцтва № 3014 від 05.04.2004 року. При цьому, щодо зустрічного позову зазначив, що останній підлягає залишенню без розгляду, у звязку із невідповідністю вимогам ст. 119 ЦПК, зверненням ОСОБА_3 з аналогічними позовними вимогами, які вже заявлені у позові ОСОБА_1.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений у встановленому законом порядку, надав суду заяву про розгляд справи без його участі .

Суд, перевіривши матеріали справи, які містять надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному , а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з січня 1999 року до березня 2004 року позивач ОСОБА_1 проживала однією сім'єю, як подружжя, з ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_5 , факт чого встановлений рішенням Барвінківського райсуду Харківської області. (а.с. 4)

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2013 року визнано дійсним договір від 30.10.1999 року, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визначили своїм спільним сумісним майном 1/4 (одну четверту) частини квартири №13 (тринадцять) по вулиці Метробудівників у будинку №40 (сорок) в місті Харкові, яка на час укладення договору від 30.10.1999 року належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва від 14.01.1994 року про право власності на житло, видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Крім того, визнано 1/4 (одну четверту) частину квартири №13 (тринадцять) по вулиці Метробудівників у будинку №40 (сорок) в місті Харкові, яка належала ОСОБА_3 на час укладення між ними договору від 30.10.1999 року, - спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3.(а.с.5-6)

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 21.10.2015 року задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа ОСОБА_3, Київський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, відповідно до якого судом встановлений той факт, що постанова № 13946/1 від 06.12.2001 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова порушує право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на 1/4 (одну четверту) частину квартири АДРЕСА_6, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва № 2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду та той факт, що постанова від 23.03.2004 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова про передачу стягувану ОСОБА_4 1/4 (однієї четвертої) частини квартири квартири АДРЕСА_6, яка належала ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності - порушує право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на зазначену частину квартири.(а.с.7)

Згідно свідоцтва від 05.04.2004 року,зареєстрованого в реєстрі за № 3014, приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, на підставі постанови про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, затвердженої ОСОБА_7 начальником відділу ДВС Київського РУЮ м. Харкова, 23.03.2004 р. , посвідчено, що ОСОБА_4, що зареєстрована за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1, належить право власності на майно , яке складається з ? (однієї четвертої) частини квартири АДРЕСА_7, яке передано ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу на суму 4151(чотири тисячі сто пятдесят одна) гривня, що раніше належало ОСОБА_8.(а.с.8)

Відповідно до договору дарування від 23.04.2004 року , ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар ? (одну четверту) частину квартири № 13, з відповідною частиною місць загального користування, будинку № 40 по вул. Метробудівників в м. Харкові. У цілому квартира складається з трьої кімнат , житловою площею 41,4 кв.м., загальною площею 64,3 кв.м. Вищевказана ? частина квартири належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва , виданого ОСОБА_5, приватним нотаріусом ХМНО 05.04.2004 року , реєстр № 3014, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.04.2004 року(витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий КП «ХМБТІ» 07.04.2004 року , № 3291244), реєстраційний номер 5405562, номер запису П-2-3569.(а.с.9)

Як вбачається з заяви ОСОБА_3 від 17.05.2016 року, посвідченої ПН ХМНО ОСОБА_9, ОСОБА_3 вказує, що у зв'язку з сімейними відносинами з ОСОБА_1, його1/4 (одна четверта) частина квартири 13 (тринадцять) в будинку №40 (сорок) по вулиш Метробудівників в Xapковi (свідоцтво №2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло) - стала їхньою спільною сумісною власністю. Оскільки ОСОБА_1 своїм трудом та за свої кошти істотно покращила експлуатаційні характеристики квартири i, як наслідок, істотно збільшила вартість квартири. Внаслідок вищевказаного, оскільки зазначена частина квартири є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3, останній повністю підтримав позовні вимоги ОСОБА_1. (а.с. 53)

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1994 року, виданого згідно з розпорядженням № 3276АДРЕСА_8 . буд. № 40 по вул.. Метробудівників в м. Харкові, дійсно належить на праві спільної сумісної власності гр.. ОСОБА_10, та членам його сімї : ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 , про що зроблений запис у реєстровій книзі за № 2-94-2720. (а.с. 76)

Вищевказаний факт також пітверджується листом в.о. начальника управління комунального майна та приватизації ОСОБА_14 від 10.12.2014 р. № 13891, який складений у відповідь на заяву ОСОБА_3 від 09.12.2014 р. Крім того, зазначеним листом відмовлено останньому у видачі копії свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_9 з тих підстав, що після одержання власником свідоцтва про право власності на житло в управлінні комунального майна та приватизації,другий екземпляр свідоцтва про право власності та матеріали приватизаційної справи на квартиру передаються на постійне зберігання до КП «ХМБТІ», а тому документи приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_10 передані до архіву КП «ХМБТІ» за актом № 126 від 15.06.1994 року. (а.с. 76)

Відповідно до листа КП «ХМБТІ» від 26.12.2014 р. № 1802004 ОСОБА_3 повідомлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_10 в період з 1994 р. по лютий 2004 р. включно було зареєстровано за ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 на підставі свідоцтва про право власності на житло , виданого ХМЦПДЖФ 14.01.1994 р., р № 2-94-2720.

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку КП «Жилкомсервіс» виданої ОСОБА_12, у тому, що вона проживає і постійно прописана у АДРЕСА_11, яка складається з двох кімнат жилою площею 29.20/46.05 на 4 поверсі 9 поверхового будинку, що належить територіальній громаді м. Харкова, особовий рахунок відкритий на імя ОСОБА_15, благоустрій будинку: з усіма зручностями вказано, що у цьому жилому приміщенні зареєстровано 2 членів сімї,якими є ОСОБА_12 з 13.02.1991 р., ОСОБА_13- з 24.10.1997 р., при цьому, додатково вказано, що квартира є приватизованою (свідоцтво про право власності № 5405562 від 07.04.2004 р.), сусідом по квартирі є ОСОБА_2, який займає 1 кімнату, 12.20/18.25 кв.м.. (а.с. 80)

Отже, з аналізу вищенаведеного, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у 1999 році , якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося усі цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може б визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Теж саме підтверджується нормою ст. 62 Сімейного кодексу України, який діє на теперішній час, де зазначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, посвідчена ПН ХМНО ОСОБА_16 заява ОСОБА_3,у зазначений період, тобто впродовж 5 років, позивач та ОСОБА_3 вели сумісне господарство, при цьому, ОСОБА_1 робила у спірній квартирі ремонт та підвищувала її експлуатаційні характеристики , що, у свою чергу, призвело до істотного збільшення вартості цієї квартири. (а.с.53)

Так, наявність права спільної сумісної власності ОСОБА_1 на ? частину квартири АДРЕСА_9 знайшла своє відображення у вищевказаних судових рішеннях, які на момент звернення останньої до суду з даним позовом ніким не оспорені та набрали законної сили.

Заборгованість перед ОСОБА_4 мав безпосередньо ОСОБА_3, але ніяк не сама ОСОБА_1, що свідчить про грубе порушення права спільної сумісної власності позивача на зазначену ? частину спірної квартири, під час винесення постанови затвердженої ОСОБА_7 - начальником відділу ДВС Київського РУЮ м. Харкова, від 23.03.2004 р. , про передачу майна стягувачу ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу ОСОБА_3, на суму 4151(чотири тисячі сто пятдесят одна) гривня , що раніше належало останньому.

В подальшому, вищезазначені незаконні дії потягли за собою, як наслідок, видачу 05 квітня 2004 року ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на спірне майно приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5.

Крім того, 23.04.2004 р. між ОСОБА_4, в особі її представника за довіреністю ОСОБА_17 і ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_12, що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за № 3667.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або і заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 388 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача полягає у тому, що у разі, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Крім того, з постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається наступне.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації , що передбачено ст.ст. 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-ІV (1952-15) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

Враховуючи вищевикладені норми законів, а також те, що ОСОБА_4 набула права власності на спірну частину квартири з грубим порушенням норм діючого законодавства, внаслідок чого, на момент укладання вищевказаного договору дарування № 3667 від 23.04.2004 р. між ОСОБА_2Б та нею , остання не була законним власником спірної частки майна, а тому не мала права на її відчуження, отже, як і видане ОСОБА_18 свідоцтво про право власності № 3014 від 05.04.2004 р., вказаний договір дарування № 3667 від 23.04.2004 р. також слід визнати недійсним.

Відповідачі грубо порушили норми чинного законодавства: ст.41 Конституції України, та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до ЗУ № 47597 - ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4.7. 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб».

Вимоги ст.204 ЦК України встановлюють презумпцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до вимог ч.1ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Дійсність, як правова характеристика правочину означає, що закон визначає правову силу за ним, як підстави виникнення, зміни чи припинення належних його суб'єктам цивільних прав і обов'язків і права, а також обов'язки, що виникають з правочину підлягають правовій охороні та захисту.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним в відповідності до вимог ст. 387 ЦК України.

У відповідності до вимог п.2 ч.1. ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Крім того, що стосується посилань представника відповідача на пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом , то суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється три роки, при цьому, спірне майно , було визнане за ОСОБА_1, як спільне сумісне рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2013 року, а звернулась остання до суду із даним позовом ще у грудні 2015 року, що свідчить про її звернення за захистом своїх прав в межах строку визначеної законом позовної давності .

Визнання правочину недійсним, пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом відповідності до роз'яснень ВСУ від 234.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на ті обставини, що у суду відсутні сумніви у неправомірності набуття відповідачем ОСОБА_4 права власності на ? частину спірної квартири, що в ході судового розгляду знайшло своє підтвердження наданими сторонами доказами, які містяться в матеріалах справи, суд вважає за необхідне визнати свідоцтво №3014 від 05.04.2004 року, яке видано приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, про право власності ОСОБА_4 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва №2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду- недійсним.

Викладене, тягне за собою, як наслідок, і визнання недійсним договору дарування № 3667 від 23.04.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3, оскільки даний договір заснований на свідоцтві про право власності № 3014 від 05.04.2004 року ОСОБА_4 на зазначену частину спірної квартири, яке, в свою чергу, видане останній в порушення норм діючого законодавства, порушуючи законне право іншої особи, а саме позивача ОСОБА_1 на зазначене майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, суд вважає, що відповідачі своїми протиправними діями порушили право власності позивача на користування та володіння ? частини квартири АДРЕСА_1, а тому порушене право слід поновити, шляхом витребувати цієї 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_2, який був набувачем вказаного майна за договором дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Крім того, вищенаведене свідчить про доцільність визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право власності (право користування, володіння, розпорядження) на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

За вказаних обставин не підлягає задоволенню зустрічний позов ОСОБА_3 в частині витребування спірного майна із незаконного володіння ОСОБА_2, а також визнання останнього таким, що втратив право власності (право користування, володіння, розпорядження) на 1/4 частину квартири АДРЕСА_12., оскільки дані вимоги вже охоплені первісним позовом, та зважаючи на те, що з приводу обґрунтованості цих вимог судом вже сформоване судження , відповідно до якого суд дійшов висновку про необхідність їх задоволення, а тому повторній оцінці останні не підлягають.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з кожного відповідача на користь позивача, та, в даному випадку, третьої особи, яка заявила самостійні вимоги, підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених судом вимог .

На підставі викладеного та керуючись, ст.ст. 203,204, 215, 216,257, 319, 321 , 387, 388 ЦК України, ст.ст. 61, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво №3014 від 05.04.2004 року, яке видано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про право власності ОСОБА_4 на 1/4 (одну четверту) частину квартири №13 (тринадцять) в будинку №40 (сорок) по вулиці Метробудівників в місті Харкові, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва №2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду;

Витребувати 1/4 (одну четверту) частину квартири №13 (тринадцять) в будинку №40 (сорок) по вулиці Метробудівників в місті Харкові із незаконного володіння ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), який був набувачем майна за договором дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5;

Визнати ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) таким, що втратив право власності (право користування, володіння, розпорядження) на 14 (одну четверту) частину квартири №13 (тринадцять) в будинку №40 (сорок) по вулиці Метробудівників в місті Харкові.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 1/4 (одну четверту) частину квартири №13 (тринадцять) в будинку №40 (сорок) по вулиці Метробудівників в місті Харкові, яка належала ОСОБА_3

У задоволенні решти вимог ОСОБА_3- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 243, 60 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір по 275, 60 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя -