Справа № 316/147/16-ц
Провадження № 2/316/269/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2016 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області

у складі головуючого судді: Вільямовської Н.О.,

за участю секретаря: Рябухи О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Енергодар Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання інформації недостовірною та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання інформації недостовірною та стягнення моральної шкоди, в якому просив «визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність, ділову репутацію Позивача інформацію, надану 18.01.2016 року засобам масової інформації, в частині що стосується ОСОБА_1, зобовязати ОСОБА_2 спростувати надану інформацію що стосується Позивача, у такий же спосіб, у який вона була поширена, надати публічні вибачення на сесії Енергодарської міської ради сьомого скликання, зобовязати Відповідача відшкодувати моральну шкоду спричинену внаслідок розповсюдження згаданих відомостей в розмірі 5000 тис. грн. (пять тисяч гривень), стягнути з Відповідача судові витрати на розгляд даної справи».

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на зустрічі з журналістами начальник Камянсько-Дніпровського відділу поліції ОСОБА_2 озвучив інформацію, яка порушує його особисті немайнові права, а саме право на честь, гідність та ділову репутацію, дискредитує його як депутата місцевої ради внаслідок оголошення про незаконну забудову в парковій зоні по вул. Придніпровській у місті Енергодарі, ухилення від перевірок даного будівництва інспекцією архітектурно-будівельного контролю.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в позовній заяві, просить їх задовольнити в повному обсязі. Мотивуючи позовні вимоги, позивач також зазначив, що указаними публічними висловами відповідача розповсюджується недостовірна, нічим не підтверджена інформація стосовно позивача, який є депутатом місцевої ради.

Відповідач в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, за участі його представника ОСОБА_3

Представник відповідача - ОСОБА_3,- в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, пояснив, що позовні вимоги є неконкретними, не містять конкретно яку саме інформацію позивач просить визнати недостовірною, не містить вказівки на конкретний спосіб, яким необхідно її спростувати оголошена відповідачем інформація є оціночною, не має характеру абсолютних суджень, позивач є депутатом міської ради, внаслідок чого межі його суспільної критики є набагато більшими у порівнянні з пересічними громадянами, як слідує з практики Європейського суду з прав людини.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права (ст.ст.3, 4, 11 ЦПК України).

За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається із змісту позовних вимог позивача щодо спростування недостовірної інформації ці вимоги є неконкретними, не містять точного тексту спростування і зводяться до покладання судом на відповідача обовязку спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена, а також надати публічні вибачення на сесії міської ради.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Таким чином, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

У позовних вимогах, зазначаючи чітко позивачем спосіб спростування як «у такий же», позивач чітко не вказує цього способу. Якщо мова іде про засоби масової інформації - відповідач не є власником цих ЗМІ.

Виходячи з засадничого принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не має права виходу за межі заявлених позивачем позовних вимог.

Діючим Цивільно-процесуальним кодексом не передбачено право суду самостійно обирати спосіб захисту порушеного права, зокрема визначати текст та спосіб спростування недостовірної інформації.

Щодо публічних вибачень на сесії міської ради, то як вбачається з позовної заяви, відповідачем не поширювалася зазначена у позовній заяві інформація на сесії міської ради.

Відповідно до розяснень викладених у п.4 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина.

Ця якість особи повязана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності.

Поняття гідності та честі є взаємоповязаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь повязана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства.

Позивач не довів, яким чином поширена інформація негативно вплинула на його честь, або на його гідність, або на його ділову репутацію.

За положеннями ст.277 ЦК України і ст.10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Статтею 10 ОСОБА_4 про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Україною кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Аналіз зазначених вище норм національного законодавства та ст.10 ОСОБА_4 і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно матеріалів справи Акт ДАБІ складений 07.09.2015 року, зустріч відповідача з журналістами відбулась 18.01.2016 року, стаття в газеті «ОСОБА_5 ВРЕМЯ» датується 21.01.2016 року. За період з 07.09.2015 року до дня зустрічі відповідача з журналістами представники Енергодарської міської ради неодноразово зверталися до органів ДАБК про здійснення перевірки у звязку з порушеннями вимог до забудови земельних ділянок, порушення лінії регулювання забудови, обєднання житлових будинків в одну лінію, не відповідність нормативам відстань до червоних ліній, порушення санітарно-захисних ліній тощо. Департамент ДАБІ у Запорізькій області звертався до позивача та його дружини про надання допуску до обєкту для перевірки. Позивач повідомляв про неможливість допуску у звязку з його відсутністю з певних причин.

Як слідує з матеріалів справи, у статті в газеті «ОСОБА_5 ВРЕМЯ» №2 від 21.01.2016 року, автор публікації «Про обшуки, недовірливих депутатів та подвиги поліції: хто і коли на комунальних підприємствах міста лад наведе?», посилаючись на відповіді відповідача під час зустрічі на питання журналістів, вказав: «Тим, у кого є питання щодо законності дій поліції в той момент, ОСОБА_6 пропонує поцікавитися краще законністю будівництва, яке веде даний депутат в парковій зоні. Адже правоохоронці не можуть самі ініціювати перевірку цього факту - це має зробити міська влада» (а.с. 7).

Позивач вирвав вислови відповідача із контексту, в якому вони були викладені, допустив викривлення висловленої відповідачем думки, чим спотворив їх зміст. Наведені у наданій позивачем копії статті в газеті «ОСОБА_5 ВРЕМЯ» №2 від 21.01.2016 року вислови щодо позивача мають характер не твердження, а викладеній у формі відповіді на питання пропозиції перевірити законність будівництва у парковій зоні.

Відповідно до ч.4 ст.277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обовязків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Оскільки відповідач, обіймаючи посаду начальника Камянсько-Дніпровського відділу поліції, поширив спірну інформацію, як службова особа при виконанні своїх службових обовязків, на зустрічі з журналістами, яку проводив Камянсько-Дніпровський відділ поліції, тобто, від імені цього Камянсько-Дніпровського відділу поліції, тому належним відповідачем у спірних правовідносинах є Камянсько-Дніпровського відділ поліції.

Спірні вислови щодо паркової зони, виходячи з відсутності нормативного викладення терміну «паркова зона», наявності великої кількості реклами в інтернетвиданнях про оренду та продаж обєктів нерухомості у паркових зонах, є оціночним судженням, що свідчить про відсутність складу юридичного правопорушення в діях відповідач і що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та зясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Яким би негативним забарвленням по відношенню до позивача не виглядав зазначений ним вислів відповідача, однак, із загального контексту виступу відповідача на зустрічі з журналістами слідує, що у спірному вислові має місце лише відповідь на питання журналістів у вигляді пропозиції перевірки підстав будівництва, відповідачем не вживалося слово «незаконне». Навіть приймаючи характер вислову у вигляді критики дій позивача, виходячи з семантичного розуміння окремого вислову «…Тим, у кого є питання щодо законності дій поліції в той момент, ОСОБА_6 пропонує поцікавитися краще законністю будівництва, яке веде даний депутат в парковій зоні. Адже правоохоронці не можуть самі ініціювати перевірку цього факту - це має зробити міська влада…» неможливо обєктивно усвідомити без звязку у загальному контексті всього виступу відповідача на зустрічі з журналістами.

Так, у першій частині свого виступу на зустрічі з журналістами відповідач дав загальну оцінку перевірки комунального підприємства «ПКВ» з боку правоохоронців, перевірок під час виборчої кампанії, події за участю позивача, коли він 24 грудня 2015 року зявився зі зброєю на сесію міської ради, проведенню якої ніхто не перешкоджав. Відповідач, як начальник Камянсько-Дніпровського відділу поліції, який очолює державну правоохоронну структуру, що покликана забезпечувати громадський порядок у державі, повідомив громадськість та засоби масової інформації про фактичні події та їх негативні наслідки, про те, що з цих питань проводиться перевірка та досудове слідство. Тобто, саме цю інформацію начальника Камянсько-Дніпровського відділу поліції належить кваліфікувати як фактичні твердження, яка може бути перевірена і якій можна дати оцінку відносно її достовірності. Між тим, ці твердження ніяким чином не торкаються особи позивача, чи як пересічного громадянина, чи як депутата міської ради.

Отже, із аналізу всього змісту виступу начальника Камянсько-Дніпровського відділу поліції на вищезазначеній зустрічі з журналістами, слідує, що цей виступ покликаний був повідомити ЗМІ про відомі події, що сталися у місті Енергодарі, і ніяким чином із цього виступу не слідувало звинувачення у конкретних злочинних або інших протиправних діях будь-кого, в тому числі і позивача. Між тим, оскільки саме позивач був прямим учасником подій під час сесії міської ради 24 грудня 2015 року, за фактом появи позивача зі зброєю на сесію проводилася перевірка, і це цікавило, виходячи з питань, журналістів та громадськість, відповідач у своєму емоційному виступі торкнувся саме його особи і лише в плані критики.

При цьому, в якому б непривабливому світлі у цьому виступі на зустрічі з журналістами не був представлений позивач - «…Тим, у кого є питання щодо законності дій поліції в той момент, ОСОБА_6 пропонує поцікавитися краще законністю будівництва, яке веде даний депутат в парковій зоні. Адже правоохоронці не можуть самі ініціювати перевірку цього факту - це має зробити міська влада…», цю частину виступу відповідача не можна розглядати, як окремо взятий вислів, а треба сприймати з розумінням змісту та семантики всього загального тексту. Тому, виступ відповідача в частині, що торкається особи позивача слід розцінювати лише як критику його дій, тобто, спірний вислів є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, які підлягають доведенню під час судового розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями є висловлювання які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

З урахуванням вище зазначеного, в діях відповідача є відсутність юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, поняття якого викладено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Суд враховує, що спірні вислови стосуються тимчасової ситуації у місті Енергодарі, що неоднозначно сприймається її мешканцями. Вище зазначені емоційні вислови можуть з негативного боку характеризувати будь-яку особу у свідомості значної кількості населення, яке є потенційним споживачем інформації, що поширюється засобами масової інформації.

У п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснено, що відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при застосуванні положень статті 10 ОСОБА_4.

Відповідно до ст.47-1 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В силу ст.10 ОСОБА_4 Європи про захист прав і основних свобод людини від 1950 року, ратифікованою Україною в 1955 році слідує:

1. Кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно кордонів.

2. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане з обовязками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського поряду, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоровя і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Принцип указаної норми Європейської ОСОБА_4 Європи про захист прав і основних свобод людини покладений в основу ст.34 Конституції України, згідно якої кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Виходячи з матеріалів справи, відповідачем під час зустрічі з журналістами, не порушений баланс, закріплений у ст.34 Конституції України, між його конституційним правом на свободу вираження поглядів та правом на повагу до ділової репутації позивача.

Крім того, суд враховує також те, що позивач є публічною, відомою в місті Енергодарі особою, виходячи з його статусу депутата Енергодарської міської ради, а відповідач, будучи начальником Камянсько-Дніпровського відділу поліції, також обіймає публічну посаду, тому, в розумінні п.2 ст.10 Європейської ОСОБА_4 про захист прав і основних свобод людини, майже не надається можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, оскільки йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Так, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були обєктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (указаний висновок відображений в рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Інкал проти Туреччини» від 09.06.1998 року, та справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 року).

Загально відомим є факт, що Енергодар є містом з обмеженістю для виділення земельних ділянок для будівництва. Це питання виділення землі та будівництва завжди становило великий суспільний інтерес серед громадян. Діяльність позивача повязана саме з цими питаннями.

Інформація, яка викладена у спірній статті має загальний суспільний інтерес, оскільки стосується питань будівництва поряд з міським парком, і в ній висвітлені думка та судження.

Притягнення до цивільної відповідності відповідача за вираз суджень, думок стосовно суспільно значної теми у вигляді оприлюднення переконань мешканців міста, критики та оцінки діяльності відповідача, порушує баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до ділової репутації відповідача.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) по справі Хендісайда проти Великобританії (Handyside v. United Kingdom), Series A, N 24, p. 23, § 49, та «Ерсілд проти Данії (Jersild v. Denmark), Series A, N 298, p. 26, § 37) зазначається: свобода висловлення думок являє собою одну з основних підвалин демократичного суспільства. Будучи одним з головних умов його прогресу і самореалізації кожного з його членів, вона застосована не тільки до «інформації» або «ідеї», які зустрічаються доброзичливий прийом або розглядаються як необразливі чи байдужі, але також і до таких, які ображають, шокують або вселяють занепокоєння держави або частини населення. Такими є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає демократичного суспільства.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що преса має право і повинна поширювати інформацію, яка становить суспільний інтерес, а висловлювання окремих осіб, навіть чутки, можуть використовуватись як належне джерело інформації.

Не має підстав вважати, що виголошені в спірній статті переконання та судження взагалі не мали під собою підґрунтя.

Задоволення позову в спосіб обраний позивачем, суперечить принципам ст.10 ОСОБА_4, оскільки позивач не довів необхідність застосування обмежень передбачених ч.2 ст.10 ОСОБА_4 до відкритого суспільного обговорення суспільно важливої теми законності будівництва і необхідності втручання держави в особі судових органів до висвітлення думок, переконань, суджень з цієї теми з метою захисту ділової репутації позивача. Позивачем не доведено, що захист його ділової репутації, в обраний ним спосіб, повинен мати перевагу над обговоренням суспільно важливої теми будівництва при обмеженості вільних земельних ділянок у місті і такий захист не буде стримувати відкритої суспільної дискусії з цього питання.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.

Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року судам розяснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_7 Європи, а також рекомендації, що міститься у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_8 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 вказаної Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функцій. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У звязку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Позивач є депутатом Енергодарської міської ради, тобто є публічною особою, а межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати, а факти, викладені у ЗМІ стосовно дій позивача є оціночними судженнями про поведінку останнього і виражають його субєктивну думку, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів.

Зазначений виступ начальника Камянсько-Дніпровського відділу поліції на зустрічі з журналістами, міг викликати у позивача емоційне обурення. Між тим, обираючи собі напрям діяльності як політика місцевого рівня, він повинен був усвідомлювати те, що стане обєктом прискіпливої уваги з боку своїх політичних опонентів, громадськості та преси, як це і повинно бути в демократичному суспільстві.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9, повідомив, що він займає посаду заступника директора Департамента ДАБІ, до функцій ДАБІ входить перевірка документів, повязаних з будівництвом, при встановленні фактів порушень або за заявами відповідних органів здійснення перевірок на місці розташування обєкта будівництва. Декларації про готовність обєкта до експлуатації мають декларативний характер. При її перевірці використовується формальний підхід, тобто відповідність внесених даних до наявних документів. Факт наявності відсутності порушень, зафіксований в Акті ДАБК на конкретну дату, зокрема на 07.09.2015 року, може свідчити лише про відсутність порушень виключно до 07.09.2015 року, такі порушення можуть зявитися в подальшому під час експлуатації обєкту, і при наявності відповідних заяв може бути здійснена додаткова перевірка.

Таким чином, встановлена відсутність порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача, або таких, що перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що є підставою для відмови у позові.

Щодо стягнення моральної шкоди, то ці вимоги є похідними від попередніх вимог, і також не підлягають задоволенню.

Визначення моральної шкоди міститься у ст.23 ЦК України та в Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Компенсація моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів і процесів, викликаних внаслідок цього порушення приниженням оцінки її гідності.

Право на компенсацію моральної шкоди це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обовязку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів про примусове забезпечення виконання зазначеного обовязку.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного звязку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у звязку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Одночасно відшкодування моральної шкоди та її обґрунтованість є похідним від вирішення спору про правомірність вимог позивача про захист честі, гідності та ділової репутації.

Дослідивши вказані обставини та матеріали справи, суд вважає, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України у позовних вимогах про стягнення з відповідача судових витрат слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 208, 213-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання інформації недостовірною та стягнення моральної шкоди,- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. О. Вільямовська