РІШЕННЯ

Іменем України

19 січня 2016 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Стус Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійним, визнання права власності, припинення права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача, яким просять визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №29 по пр.. 50 річчя ВЛКСМ,59-«г» в м. Харкові, р/н Н7-64 від 28.10.1996р., зареєстрований на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за позивачами на праві спільної сумісної власності право власності квартиру АДРЕСА_1; припинити право власності ОСОБА_3 на вищевказану квартиру.

В обґрунтування вимог позову зазначають, що на підставі свідоцтва про право власності від 26.09.1996 року позивачі є власниками квартири АДРЕСА_2. 28.10.1996р. між ними та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири. В червні 1998 року позивачі зверталися до суду з позовом про визнання цього договору недійсним з підстав несплати відповідачем коштів за цю квартиру. В 1999 році адвокат, який здійснював представництво інтересів позивачів повідомив, що справу розглянуто і суд ухвалив рішення на їх користь. З 1998 року відповідач не цікавився квартирою, не сплачував комунальні та інші платежі, а позивачі продовжують проживати в цій квартирі і по цей час. Вважають, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 28.10.1996 року відповідно до ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року повинен був бути нотаріально посвідченим, а невиконання цієї вимоги закону, на думку позивачів, тягне за собою недійсність угоди.

Представник позивача ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1, її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просять її задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував з посиланням на відсутність правових підстав до нотаріального посвідчення спірного договору та пропуску позивачами строків позовної давності.

Суд, вислухавши доводи позивачів, їх представників, заперечення відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає позовні вимоги такими, що замовленню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 28.10.1996 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_1, ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_3 придбав квартиру №29 в будинку №59-«г» по пр. 50-річчя ВЛКСМ у м. Харкові.

Вказаний договір зареєстровано на Біржі нерухомості і основних фондів "Україна", реєстраційний номер Н7-64.

25.12.1997р. право власності на квартиру №29 в будинку №59-«г» по пр. 50-річчя ВЛКСМ у м. Харкові зареєстровано за відповідачем у КП "Харківське міське БТІ" за р.№П-5-25428.

Такі обставини підтверджено копією купівлі-продажу від 28.10.1996р (а.с. 114).

Отже, ОСОБА_3 набув права власності на спірну квартиру.

Далі, підтвердженням наміру сторін досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на спірне майно і сплату за нього грошових коштів є договір купівлі-продажу квартири, укладений і зареєстрований на Біржі нерухомості і основних фондів "Україна", без його подальшого нотаріального посвідчення, реєстраційний №Н7-64 від 28.10.1996 року.

Згідно ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України 09.02.1999 року (Справа N 1-7/99 N 1-рп/99) надано офіційне тлумачення цій нормі і зроблено висновок, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 р., чинній на час укладення спірного договору) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

З аналізу чинного на час укладання спірного договору купівлі-продажу квартири від 28.10.1996 року законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для його нотаріального посвідчення, оскільки такі вимоги законодавцем предявлялися лише до договорів купівлі-продажу житлового будинку, а не квартири.

Посилання позивачів та факт їх проживання у відчужуваній квартирі з моменту укладання договору купівлі-продажу від 28.10.1996 року по даний час, сплату комунальних та інших платежів, вчинення дій щодо реалізації власних прав за цією адресою, а також відсутністю у відповідача інтересу до відчужуваної квартири, згідно положень чинного законодавства, чинного на час укладання спірного договору купівлі-продажу, не визначалося як підстава для визнання його недійсним.

Отже, суд вважає, що з наведених позивачами підстав спірний договір купівлі-продажу квартири не може бути визнаний недійсним.

Також не вбачає суд і наявності підстав для визнання договору недійним з підстави начебто несплати відповідачем позивачам вартості відчуженої квартири в сумі 5562грн.

Як зазначено в оскаржуваному договорі (п.5) «порядок и форма расчётов: сумма, указанная в п. 4 настоящего Договора оплачивается Покупателем до удостоверения сделки».

Приймаючи до уваги те, що сторони договору не передбачали умови щодо його подальшого нотаріального посвідчення, а навпаки в п. 9 зазначили, що договір, зареєстрований на біржі, не підлягає нотаріальному посвідченню, суд не може погодитися з доводами позивачів, їх представника про те, що в п. 5 договору сторони передбачали умови сплати коштів саме до нотаріального посвідчення договору, то суд розцінює факт укладання договору та його реєстрацію на товарній біржі як факт здійснення розрахунків між сторонами.

Крім того, суд вбачається, що відповідно до ст. 232 ЦК УРСР (в редакції 1963 року ) якщо покупець на порушення договору відмовиться прийняти куплену річ або заплатити за неї встановлену ціну, продавець вправі вимагати прийняття речі покупцем і оплати ціни, а також відшкодування збитків, завданих затримкою виконання, або, з своєї сторони, відмовитись від договору і вимагати відшкодування збитків.

Таким чином, неналежне виконання покупцем прийнятих на себе зобовязань в частині сплати коштів за придбаний товар не є підставою для визнання договору недійним, а може мати своїм наслідком зокрема лише вимогу продавця до покупця щодо її оплати, тому суд не вбачає підстав для визнання договору недійним з цієї підстави.

Пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 не спростовують висновків суду.

Далі, Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст.258 ЦК України). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами ст.ст. 253255 ЦК України.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Встановлено і не заперечується сторонами, що в червні 1998 року позивачі зверталися до Московського районною суду міста Харків з позовною заявою до ОСОБА_3 з вимогою про визнання договору купівлі-продажу квартири від 28.10.1996 року недійсним.

18.09.1999 року ухвалою Московського районного суду міста Харків позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійним залишено без розгляду.

Відповідно до ст. 216 ЦПК УРСР (в редакції 1963 року чинній на час укладення спірного договору) сторонам та третім особам, притягнутим до участі в справі, які фактично не були присутніми в судовому засіданні при розгляді справи, суд надсилає копії рішення і ухвал про зупинення чи закриття справи або залишення заяви без розгляду протягом п'яти днів з дня їх оголошення.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦПК УРСР (в редакції 1963 року чинній на час укладення спірного договору) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на касаційне оскарження і внесення касаційного подання прокурора, якщо воно не було оскаржено і на нього не внесено касаційного подання. В разі подачі касаційної скарги або внесення касаційного подання рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом касаційної інстанції.

Як було встановлено судом, ухвала Московського районного суду міста Харків від 18.09.1999 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 у справі про визнання договору купівлі-продажу квартири недійним, набрала законної сили.

Зважаючи на наведенні положення цивільного процесуального законодавства, чинного на час прийняття ухвали від 18.09.1999 року, суд не може прийняти до уваги ствердження позивача ОСОБА_1 про неотримання копії ухвали і як наслідок її необізнаність про результат розгляду справи. Інших доказів у підтвердження своїх доводів з цього приводу позивачами до матеріалів справи не додано.

Також суд ставиться критично до доводів позивача ОСОБА_1 щодо звернення останньої до суду з вимогою видати копію відповідного рішення, прийнятого в 1999 році за наслідками розгляду її позовної заяви, оскільки доказів такого звернення до суду позивач не надала та натомість повідомила суду, що після отримання від адвоката інформації про завершення на її користь розгляду справи в 1999 році, вона замість отримання в суді підтвердження про визнання договору недійним і вчинення заходів до повернення реєстрації права власності на квартиру на імя ОСОБА_1 і ОСОБА_2, здійснювала заходи з пошуку відповідача ОСОБА_3 з метою відібрання у нього оригіналу договору купівлі-продажу квартири від 28.10.1996 року.

Отже, аналізуючи наведене суд робить висновок, що позивачі з 1999 року були обізнані про завершення розглядом справи за їх позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 28.10.1999 року недійсним.

У відповідності до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності.

Враховуючи наведені фактичні обставини по справі суд приходить до висновку, що починаючи з часу укладання договору купівлі-продажу і протягом періоду дії прийнятих сторонами на себе зобов'язань, ОСОБА_1, ОСОБА_2 достеменно знали про існування договірних відносин з ОСОБА_3 заснованих на договорі купівлі-продажу квартири від 28.10.1996 року реєстровий №Н7-64 і знали про невиконання, на їх погляд, ОСОБА_3 прийнятих на себе зобов'язань в частині здійснення розрахунків за договором, тобто знали про порушення власних прав та про особу, яка їх порушила як і володіли інформацією про форму договору.

Підстав, які б свідчили про поважність пропуску строків позовної давності з боку позивачів, останні не наводять. При цьому факт тривалого і безперервного проживання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відчужуваній квартирі та реалізація протягом цього часу власних прав за адресою розташування квартири, суд розцінює як пропуск строків позовної давності без поважних причин.

З огляду на положення про змагальність цивільного судочинства, закріплених в ст.ст. 10, 60 ЦПК України, зважаючи на відсутність належних доказів і підстав, які свідчили про можливість до задоволення позовних вимог, а також пропуск строків позовної давності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст . 10-11, 57-60, 118, 209-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволені вимог позову відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя