Єдиний унікальний номер 219/7079/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1776/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А ЇН И

01 листопада 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді: Будулуци М.С.,

суддів: Санікової О.С., Курило В.П.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничої фірми «Гідрозалізобетон» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничої фірми «Гідрозалізобетон» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничої фірми «Гідрозалізобетон» (далі - ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон», Товариство) про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми, задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Стягнуто з ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон» судовий збір на користь держави в сумі 551 грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилось ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон» і подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, наявність винних дій ОСОБА_1 в порушенні правил техніки безпеки, необґрунтованість та безпідставність стягнення моральної шкоди з підприємства на користь позивача, та відсутність коштів на виплату моральної шкоди через зупинення виробничої діяльності підприємства, Товариство просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заявленого позову.

Представник ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон» - Божко Л.М. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не з'явилася, але про час та місце розгляду справи повідомлена судовою повісткою (а.с. 87).

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав їх безпідставними та просив відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга відповідача задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змі н, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як зазначено в ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяні відповідачем, з яким позивач знаходився у трудових відносинах.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., суд першої інстанції встановив та виходив з того, що 23 червня 2005 року при виконанні трудових обов'язків на підприємстві вона отримала травму - рвану скальповану рану правої гомілки (а.с. 7 - 10). В зв'язку з нещасним випадком і ушкодженням здоров'я висновком МСЕК від 23 січня 2006 року постраждалій встановлено 25 % втрати професійної працездатності, починаючи з 17 січня 2006 року безстроково (а.с. 11). Внаслідок нещасного випадку вона зазнала фізичну біль, а також страждання у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Лікування позивача вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При покладенні на відповідача обов'язку відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду суд правильно послався на ст. 237-1 КЗпП України, яка регулює правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди працівнику за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно зі ст.13 Закону України "Про охорону праці" від 14 жовтня 1992 року, роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Саме статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У зв'язку з утратою чинності положеннями ст.ст.21, 28, 34 Закону щодо обов'язку Фонду відшкодувати моральну шкоду, спірні правовідносини регулюються ст.237-1 КЗпП України та ст.1167 ЦК України, які передбачають право на відшкодування моральної шкоди потерпілого на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання за рахунок роботодавця, про що зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 про страхові виплати.

В даному разі, право на відшкодування моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 випливає із змісту ст.ст. 237-1 КЗпП, яка регулює ці правовідносини, і право на відшкодування моральної шкоди у позивача пов'язано з настанням нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, що призвело до втрати нею професійної працездатності в розмірі 25 %, яка їй встановлена з 17 січня 2006 року, безстроково.

Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення моральної шкоди з роботодавця - ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон», саме з яким позивач знаходилася в трудових відносинах, є обґрунтованим.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Таким чином, зазначені обставини дають підстави для висновку про необхідність покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди позивачу.

Спричинення моральної шкоди позивачу пов'язано з нещасним випадком на виробництві, що призвело до втрати ОСОБА_1 професійної працездатності в розмірі 25 %, розмір втрати якої відповідач в суді не оспорював.

Судом першої інстанції по справі безспірно встановлено, що під час виконання трудових обов'язків на підприємстві позивач отримала ушкодження здоров'я.

Із матеріалів справи і пояснень представника позивача вбачається, що 23 червня 2005 року при виконанні трудових на виробництві ОСОБА_1 була травмована, внаслідок чого отримала рвану скальповану рану правої гомілки. В зв'язку з нещасним випадком і ушкодженням здоров'я висновком МСЕК від 23 січня 2006 року, починаючи з 17 січня 2006 року, постраждалій встановлено 25 % втрати професійної працездатності (а.с. 11).

Їй встановлена втрата професійної працездатності внаслідок ушкодження здоров`я та заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних і фізичних стражданнях, в зв'язку з ушкодженням здоров'я, що порушило її нормальні життєві зв'язки, та потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя. За станом здоров'я вона змушена була звільнитися з роботи.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що наслідки цієї виробничої травми змусили позивача змінити спосіб життя та докласти додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з цим у неї, відповідно до ст.ст. 237-1 КЗпП, з моменту встановлення їй стійкої втрати працездатності (17 січня 2006 року) виникло право на відшкодування завданої їй моральної шкоди.

В п.4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1 - рн/2004 від 27 січня 2004 року зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіянні потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність доказів про спричинення моральної шкоди позивачу, як підстави для відшкодування моральної шкоди останньому, є необґрунтованими.

Суд правильно стягнув з відповідача моральну шкоду на користь позивача.

З зазначених вище підстав не підлягає задоволенню апеляційна скарга відповідача, в якій останній просив відмовити в задоволенні заявленого позову ОСОБА_1

Визнаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, а саме - 5 000 гривень, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, урахував конкретні обставини справи, умови праці, за яких стався нещасний випадок, важкість отриманого потерпілим ушкодження здоров'ю, характер і ступінь моральних страждань та порушення його нормального укладу життя.

Доводи апеляційної скарги про те, що у настанні нещасного випадку є вина самої постраждалої, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд відхиляє, як такі, що не ґрунтуються на законі і матеріалах справи.

Так, у акті про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, його причинами є порушення вимог безпеки при експлуатації машин, недоліки під час навчання безпечним умовам праці та невиконання посадових обов'язків. Серед осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, зазначені майстер цеха та водій електровізку ОСОБА_1 (а.с. 7).

Доводи відповідача про те, що підприємство зупинило свою діяльність і не має можливості відшкодувати моральну шкоду, апеляційний суд відхиляє, оскільки відсутність коштів не є підставою для відмови у відшкодування моральної шкоди, передбаченої законодавством.

У відповідності з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, ТОВ ВФ «Гідрозалізобетон» не перебуває в процесі припинення та не ліквідовано.

Посилання в апеляційній скарзі на форс-мажорні обставини, які унеможливлюють виплату моральної шкоди постраждалому працівнику, апеляційний суд відхиляє, оскільки доказів настання цих обставин відповідач суду не надав.

При встановлені зазначених фактів і постановлені рішення судом першої інстанції - не порушено норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відповідача - не має.

Апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права, які є підставами для зміни чи скасування судового рішення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничої фірми «Гідрозалізобетон» відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Судді: