АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України НещадимІвана Сергійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 без вилучення паспорту, -

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», поданою представником Борецьким Богданом Орестовичем

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2016 року у задоволенні подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 без вилучення паспорту відмовлено.

Справа №757/31551/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11080/2016
Головуючий у суді першої інстанції Т.В. Остапчук
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Не погоджуючись з ухвалою суду, стягувач за виконавчим провадженням ПАТ «Банк Кредит Дніпро», через свого представника подав апеляційну скаргу, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання державного виконавця, посилається на незаконність постановленої судом ухвали, порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування зазначає про те, що відмовляючи у задоволенні подання, суд помилково виходив з того, що заявником не надано доказів про обізнаність боржника щодо відкритого виконавчого провадження і про необхідність погашення боргу, не надано доказів відсутності іншого майна на яке можна звернути стягнення, не надано доказів стосовно ухилення боржника від виконання ним своїх обов'язків. Звернув увагу на те, що боржнику добре відомо про примусове стягнення заборгованості, але будь - яка частина заборгованості ОСОБА_2 не сплачена. Банк звернув увагу суду на наявність у боржника коштів на поїздки за кордон, які б можна було б направити на погашення заборгованості перед стягувачем. Таким чином вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, якою необхідно задовольнити подання державного виконавця.

Особи, які беруть участь у розгляді даного подання державного виконавця в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог закону. Колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності зазначених осіб, оскільки їх неявка не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Колегія суддів розглянула справу у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Так, відмовляючи у задоволення подання державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем на час звернення до суду з даним поданням не реалізовані всі заходи передбачені законом для виконання рішення суду, відсутні докази повідомлення боржника про відкрите виконавче провадження, ухилення боржника від виконання рішення суду, відсутність підстав вважати, що боржник може виїхати на постійне місце проживання за кордон, а тому дійшов висновку про те, що дане подання є передчасним.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Відповідно до норм ЦПК України та Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» (ст. 6 вказаного Закону) одним із заходів забезпечення виконання рішення може бути тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, причому таке обмеження можливо на підставі судового рішення за поданням державного виконавця лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.

Згідно із ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене у частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження №51490532, яке об'єднано 21.06.2016 року з примусового виконання виконавчого листа №134/2484/14-ц виданого 11.06.2015 року Крижопільським районним судом Вінницької області та виконавчого листа №201/10824/14-ц виданого 04.02.2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровськ.

Божником ОСОБА_2 в строк, наданий для добровільного виконання, рішення суду виконані не були.

У рамках зведеного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанови від 24.09.2015 року та 15.01.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, якими накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених вищезазначеним законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Так, Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV. За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Отже, Законом встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а лише при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань. Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до роз'яснень Верховного суду України від 01.02.2013 року викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення відїх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Дійсно, саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається із матеріалів справи, державним виконавцем було проведено ряд заходів з примусового виконання рішення.

Так, 24.09.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

15.01.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Державним виконавцем було встановлено, що згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби Украйни вих. №109447/20.1/10 від 12.04.2016 боржник ОСОБА_2 на протязі 2015 року багаторазово перетинала кордон України. Очевидним є те, що такі поїздки пов'язані з витрачанням грошових коштів у значному розмірі. При цьому з 17.03.2015 року по 20.03.2015 року вона перебувала у м. Стамбул, з 01.05.2015 року по 05.05.2015 року вона перебувала у м. Тіват, з 31.05.2015 року по 29.06.2015 року вона перебувала у м. Дубай, з 29.07.2015 року по 12.08.2015 року вона перебувала у м. Анталія, з 29.11.2015 року по 04.12.2015 року вона перебувала у м. Тбілісі (а.с.17).

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Встановлення наявності зобов'язання у боржника, в даному випадку грошового зобов'язання щодо сплати заборгованості за договором кредиту, та факту ухилення останньої від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов'язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов'язань.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 є особою, якій на підставі закону може бути відмовлено у виїзді за кордон і відповідні органи прикордонної служби України, за умови наявності в них відповідної інформації, мають право відмовити такій особі у виїзді за кордон.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду даної справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 вчинялися будь-які дії щодо виконання судових рішень. Разом з тим, відсутні докази наявності об'єктивних причин, наприклад тривалого відрядження, важкої хвороби тощо, що унеможливлюють виконання боржником рішень суду, хоч в будь-якій їх частині.

Зазначене свідчить про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання рішень суду, ОСОБА_2 в період з 27.02.2015 року живе повноцінним життям, харчується, одягається, часто їздить за кордон, при цьому, маючи фінансову можливість, жодної копійки боргу ПАТ «Банк Кредит Дніпро» не сплатила.

Колегія суддів вважає, що така крайня міра примусового заходу як обмеження у праві виїзду за межі України змусить боржника виконати свої зобов'язання за судовими рішеннями. Іншого дієвого механізму змусити боржника виконати рішення суду діюче законодавство не містить, а тому саме з метою виконання рішень суду, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до боржника таку міру примусового впливу, як обмеження у праві виїзду за кордон.

Тому, колегія суддів вважає, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 підлягає задоволенню, оскільки факт ухилення нею від виконання рішень суду знайшов своє підтвердження під час розгляду даної справи.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про задоволення подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Івана Сергійовича.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.2 ст. 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», подану представником Борецьким Богданом Орестовичем, задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2016 року скасувати та постановити нову ухвалу наступного змісту.

Задовольнити подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Івана Сергійовича.

Тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, (РНОКПП НОМЕР_1) без вилучення паспортного документу до виконання нею своїх зобов'язань за виконавчим листом №134/2484/14-ц виданим 11.06.2015 року Крижопільським районним судом Вінницької області та за виконавчим листом №201/10824/14-ц виданим 04.02.2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровськ з примусового виконання рішень суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: