УхвалА

іменем україни

29 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Служби безпеки України про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що наказом Голови Служби безпеки України від 4 грудня 2006 року № 1857/ОС його було звільнено у відставку за станом здоров'ям на підставі пп. «в» п. 65, пп. «б» п. 67 Положення про проходження військової служби за контрактом та кадровою військовою службою у Службі безпеки України, та після встановлення 10 травня 2007 року ІІ групи інвалідності йому було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 47 040 грн.

Не погоджуючись із обчисленням та розміром призначеної одноразової допомоги, він звернувся до суду. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року скасовано постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2013 року та визнано дії Служби безпеки України по ненарахуванню одноразової грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю неправомірними та зобов'язано відповідача нарахувати і виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв'язку з його інвалідністю з урахуванням раніше виплаченої суми згідно грошового атестату з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням, відповідно до ч. 2 ст. 9, ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Оскільки відповідач вищевказане судове рішення не виконав, у зв'язку із чим відбулося знецінення грошової одиниці, ОСОБА_4 просив суд стягнути з Служби безпеки України на його користь інфляційні витрати, що складають 70 357 грн 64 коп. та 3 % річних за 500 днів прострочення у розмірі 4 966 грн 40 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що підстав для застосування ст. 625 ЦК України немає, оскільки між сторонами виникли не договірні правовідносини і, відповідно, грошові зобов'язання, а правовідносини із виконання рішення суду про зобов'язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв'язку з його інвалідністю.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: № 6-3019цс15 від 13 січня 2016 року, № 6-2491цс15 від 2 березня 2016 року, № 6-2168цс15 від 30 березня 2016 року, яказгідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Посилання касаційної скарги на постанову Верховного Суду України № 6-2168цс15 від 30 березня 2016 року безпідставне, оскільки дана правова позиція Верховного Суду України стосується застосування ст. 625 ЦК України після ухвалення рішення суду, але у договірних правовідносинах, а саме порушення умов попереднього договору купівлі-продажу, де було наявне прострочення грошового зобов'язання, а, отже, фактичні правовідносини інші, ніж у цій справі.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Отже, судові рішення є законними і обгрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.П. Штелик