АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретаря Чубрей І.І.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, представника відповідача приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Щевченківського районного суду м.Чернівці від 27 серпня 2015 року,

встановила:

ОСОБА_1 у лютому 2015 року звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Вказувала, що 2 липня 2013 року о 12 годині 20 хвилин біля будинку №57 по вул.Галицького м.Чернівці ОСОБА_7, під час виконання трудових обов»язків, керуючи автобусом марки «NEOPLAN» з номерним знаком НОМЕР_1, що належать на праві власності ОСОБА_4, допустив наїзд на ОСОБА_1, заподіявши середньої тяжкості тілесні ушкодження.

№22ц-20/2016 рік Головуючий у 1 інстанції Волошин С.О.

Категорія 30 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Цивільна відповідальність ОСОБА_4 застрахована приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ».

Посилалася на те, що довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 21 листопада 2013 року №575 встановлено другу групу інвалідності безтерміново.

Просила стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» майнову шкоду, що складається з вартості стаціонарного лікування за 74 ліжко-дні в сумі 14585 грн. 25 коп., медичних препаратів та матеріалів в сумі 14409 грн. 95 коп., упущену вигоду, що становить середню заробітну плату в сумі 2238 грн. за 19 місяців у зв»язку із втратою працездатності, моральну шкоду в сумі 121800 грн. солідарно.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 серпня 2015 року позов задоволено частково, постановлено стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 20000 грн., а в решті відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 серпня 2015 року змінити, стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 14585 грн. 25 коп., упущену вигоду в сумі 42522 грн., моральну шкоду в сумі 96800 грн., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_8 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди та упущеної вигоди, суд першої інстанції послався на здійснення виплати приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» майнової щкоди в сумі 14409 грн. 95 коп. та недоведеності заподіяння шкоди в сумі 14585 грн. 25 коп.

Водночас суд першої інстанції послався на відсутність підстав для стягнення упущеної вигоди, що складається з середньої заробітної плати за 18 місяців в сумі 42522 грн., оскільки ОСОБА_1 отримано виплати по листках непрацездатності та пенсію за віком.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1,2 ст. 23, ст.1167 ЦК України та виходив з того, що приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» здійснено виплату моральної шкоди в розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров»ю, в сумі 5000 грн., на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 слід покласти зобов»язання з відшкодування моральної шкоди, завданої його працівником ОСОБА_7 під час виконання трудових обов»язків.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалено з порушенням наведених норм.

З матеріалів справи вбачається, що 2 липня 2013 року о 12 годині 20 хвилин біля будинку №57 по вул.Галицького м.Чернівці ОСОБА_7, під час виконання трудових обов»язків, керуючи автобусом марки «NEOPLAN» з номерним знаком НОМЕР_1, що належать на праві власності ОСОБА_4, допустив наїзд на ОСОБА_1, заподіявши середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автобуса марки «NEOPLAN» з номерним знаком НОМЕР_1 містяться відомості про право власності ОСОБА_4 та право користування ОСОБА_3 (т.1а.с.65).

На підставі ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 6 листопада 2013 року № 6-108 цс 13.

Вироком Садгірського районного суду м.Чернівці від 23 грудня 2014 року встановлено вину ОСОБА_7 у вчиненні 2 липня 2013 року о 12 годині 20 хвилин біля будинку №57 по вул.Галицького м.Чернівці під час керування автобусом марки «NEOPLAN» з номерним знаком НОМЕР_1 наїзду на ОСОБА_1 та визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с.22-23 т.1).

За змістом ч.4 ст.61 ЦПК України, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов»язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст.212 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (т.1 а.с.66-67).

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15 зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 ЦК України та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166?1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України, якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім'ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб'єкти, визначені в пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22?31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на відшкодування майнової та моральної шкоди з приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» та у разі недостатності страхової виплати з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за шкоду, завдану його працівником ОСОБА_7 під час виконання трудових обов»язків.

З приєднаного до матеріалів справи страхового полісу вбачається, що цивільна відповідальність ОСОБА_4 застрахована приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» (а.с.68 т.1).

Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого становить 100000 грн.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Підставою позову ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, зазначалося не отримання середньої заробітної плати в сумі 2238 грн. за 19 місяців у зв»язку із втратою працездатності.

Згідно положень ч.1,2 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

На підставі ст.26 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності

потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного

кодексу України.

Мінімальний розмір страхового відшкодування

(регламентної виплати) за шкоду, пов'язану із стійкою втратою

працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

становить: у разі встановлення I групи інвалідності - 36 мінімальних

заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату

настання страхового випадку; у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною-інвалідом - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Частиною 3 ст. 1195 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичної особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у звязку з втратою здоров»я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди, пов»язаної із стійкою втратою працездатності, на порушення норм матеріального права.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення в частині відмови у позові ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, пов»язаної із стійкою втратою працездатності, підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на дату настання страхового випадку займала посаду прибиральниці виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а.с.35 т.1).

Довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 21 листопада 2013 року №575 встановлено другу групу інвалідності безтерміново (а.с.27 т.1).

Отже, підлягає стягненню з приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності в розмірі 18 мінімальних заробітних плат в сумі 40284 грн. (18 х 2238 грн.).

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1, на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо доведеності шкоди, пов»язаної з призбанням медичних препаратів та матеріалів на суму 14409 грн. 95 коп., оскільки такі витрати відшкодовано приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» під час розгляду справи.

Разом з тим судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у відшкодуванні витрат, пов»язаних з вартістю стаціонарного лікування 74 ліжко-днів в сумі 14585 грн. 25 коп., так як у матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення ОСОБА_1 оплати вартості стаціонарного лікування.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, посилалася на заподіяння моральної шкоди, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала у зв»язку із каліцтвом, порушенням звичного способу життя.

Відповідно до вимог ч.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, а також моральну шкоду.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого.

За положеннями ст.26-1 Закону страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, яка зазнала ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Встановлено, що ОСОБА_1 одержано страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. (а.с.216 т.1).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд першої інстанції визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 грн., врахував характер порушення, глибину фізичних та душевних страждань ОСОБА_1, вік, час та зусилля, необхідні для відновлення порушеного права, вимоги розумності та справедливості, сплату ОСОБА_1 страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

З огляду на заподіяння ОСОБА_1 тілесного ушкодження середньої тяжкості, тривалості лікування, тяжкості вимушених змін у житті, глибини страждань суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи наведене судове рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 серпня 2015 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» про стягнення шкоди, пов»язаної із стійкою втратою працездатності, скасувати.

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» про стягнення шкоди, пов»язаної із стійкою втратою працездатності, задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ» на користь ОСОБА_1 шкоду, пов»язану із стійкою втратою працездатності, в сумі 40284 грн.

В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді