АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/57/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів колегії - Бурлака І.В.,

- Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Український завод електрообладнання» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_3, ТОВ «Науково-виробниче об'єднання «Український завод електрообладнання», в якому просив стягнути з них солідарно заборгованість за кредитним договором № 96003 від 11.06.2013 року в сумі 4 591444,07 грн., з яких сума заборгованості за кредитом 3 919 800,00 грн., розмір нарахованих відсотків за кредитом 617324,77, розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 28837,75, розмір пені за несвоєчасне повернення боргу 27481,56 та стягнути солідарно з відповідачів судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2015 року у задоволенні позову ПАТ " Дельта Банк" відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане заочне рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги: стягнути на його користь у солідарному порядку з ОСОБА_3 і ТОВ " Науково-виробниче об"єднання " Український завод електрообладнання" 4 591 444, 07 грн. заборгованості, з яких 4591444 грн. 07 коп., заборгованість за кредитом 3919800 грн.; 617 324,77 - нараховані відсотки, 28837,75 грн. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, 27481 грн.56 коп. пеня за несвоєчасне повернення боргу та 3654,00 грн. судового збору.

В обґрунтування скарги посилається на грубе порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неповне дослідження наданих доказів.

Апелянт зазначає, що з рішення вбачається, що підставою відмови у задоволенні позову є недоведення факту відступлення ПАТ " Астра-Банк" та набуття позивачем права вимоги за генеральним кредитним договором з договорами про внесення змін та доповнень до цього договору, договором поруки, у той час як до позову були додані копії договору купівлі-продажу права вимоги, акт приймання-передачі та інші документи.

ОСОБА_3 у своїх запереченнях проти апеляційної скарги просить про її відхилення та залишення рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 червня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» (кредитор) та ТОВ «Науково-виробниче об'єднання «Український завод електрообладнання» (позичальник) укладено генеральний кредитний договір № 96003 кредитор відкриває позичальнику відновлювану кредитну лінію, а позичальник зобов'язується повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування отриманими кредитними коштами та комісії в порядку, розмірі та у строк, що передбачені цим Договором та договорами про внесення змін та доповнень до цього Договору.

Відповідно до договору поруки № 96003/П-1 укладеного 11.06.2013 року між ПАТ «Астра Банк» (банк), ОСОБА_3 (поручитель) та ТОВ «Науково-виробниче об'єднання «Український завод електрообладнання» (позичальник) сторони цього договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати в повному обсязі по зобов'язанням позичальника, які виникають з умов Генерального кредитного договору № 96003 від 11.06.2013 року з усіма змінами та доповненнями до нього, за умови якого Банк надає позичальнику кредит у розмірі 3 919 800 грн., а позичальник зобов'язується перед банком повернути кредитні кошти, шляхом сплати суми кредиту (частин кредиту), згідно з графіком погашення суми кредиту до кредитного договору, та щомісячної сплати процентів в розмірі 19,5 процентів річних, комісій, а також штрафів та пені, в строки та на умовах, обумовлених кредитним договором.

Згідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року, укладеного між ПАТ «Астра Банк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець), продавець бажає продати (відступити), а покупець бажає купити (прийняти) право вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі. Продавець і покупець бажають встановити у цьому Договорі умови, на яких продавець (відступає), а покупець купує та приймає право вимоги. Згідно п. 2.3 цього договору право вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати право вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передач прав вимоги. Згідно п. 1.1 цього договору Акт приймання прав вимоги - означає письмовий акт, який укладається між сторонами та яким документально оформляється фактична передача прав вимоги від продавця до покупця (а.с. 76-77). В матеріалах справи є акт приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року, посвідчений у нотаріальному порядку і підписаний продавцем та покупцем за вищевказаним договором купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року. Згідно до п. 2 вказаного Акту відповідно до п. 2.3 договору купівлі-продажу продавець передав, а покупець прийняв права вимоги, зазначені у додатку до цього Акту, який є його невід'ємною частиною, що посвідчує факт здійснення відступлення права вимоги (а.с. 82). Однак доданий до цього Акту додаток дійсно не містить відомостей передачі права вимоги за вищевказаним договором поруки № 96003/П-1 укладеного 11.06.2013 року, за яким ОСОБА_3 поручився у солідарному порядку відповідати за боргами позичальника за договором кредиту, основного боржника - відповідача ТОВ «Науково-виробниче об'єднання «Український завод електрообладнання» (а.с. 79-81).

Передача права вимоги (цесія) являє собою заміну кредитора в зобов'язанні шляхом передачі ним своїх прав іншій особі за відповідним правочином (договором), що передбачено у п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України. На підставі такого договору до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, ч. 1 ст. 514 ЦК України.

Згідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивач не надав Акт приймання-передачі прав вимоги, відповідно до якого право вимоги переходить від продавця та обов'язки продавця передати право вимоги вважають виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем цього Акту, про що зазначено у п. 2.3 вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року, тобто що позивач не довів факт набуття від ПАТ «Астра Банк» прав вимоги за генеральним кредитним договором № 96003, договорами про внесення змін та доповнень до цього договору, договором поруки № 96003/П-1.

Стаття 10 ЦПК України передбачає принцип змагальності сторін, який означає наступне.

1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

2. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

3. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

4. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У ч. 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, які у даному випадку відсутні.

Судова колегія погоджується з висновком районного суду про недоведеність передачі позивачу за вказаним договором купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року. Так, згідно до п. 2.3 вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги права вимоги переходить від Продавця до Покупця (далі- відступлення), та обов'язки Продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та Покупцем Акту приймання-передачі Прав вимоги (т. 1 а.с. 76 на зв.).

Стаття 131 ЦПК України в ч.ч. 1, 2 передбачає, що сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Під час розгляду апеляційної скарги позивач надав новий доказ - копію вищевказаного додатку до Акту приймання права вимоги, який апеляційний суд не має права прийняти відповідно до положень ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за якими апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Позивач не довів, що у нього були поважні причини неподання нового доказу до районного суду, якими не можуть вважатися адміністративні порушення і упущення працівників позивача, що призвело до такої значної затримки, що в цілому не виправдовує позивача. Перешкод об'єктивного характеру у вчасному наданні до суду вказаного нового доказу - відсутні. Тобто передбачених вказаною нормою цивільного процесуального права вичерпних підстав для дослідження нових доказів у даному випадку не встановлено.

Визначених у ч. 3 ст. 303 ЦПК України підстав для виходу поза межі доводів апеляційної скарги у даному випадку також немає, оскільки під час розгляду справи не було встановлено неправильного застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Вихід апеляційного суду поза визначені вказаною нормою цивільного процесуального права межі дослідження доказів порушує передбачене у п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположним свобод» 1950р. право на справедливий суд, згідно до якого кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру в контексті вимог до суду діяти в межах чітко передбачених законом повноважень.

У позивача була реальна процесуальна можливість надати (розкрити) докази до районного суду, однак всупереч положень ч.ч. 1,2 ст. 131 ЦПК України вимог він вчасно таких дій стосовно вищевказаного нового доказу не здійснив, внаслідок чого відповідно до чітких правил ст. 303 ЦПК України така поведінка позивача у притримані доказів для подальшого апеляційного розгляду розцінюється колегією суддів як зловживання процесуальним правом на їх подання, внаслідок чого позивач за законом позбавлений права їх надавати в апеляційному суді.

Крім того, відповідно до п. 28 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Сокуренко і Стригун проти України" (Заяви N 29458/04 та N 29465/04) від 20 липня 2006 року - внаслідок перевищення судом повноважень, які були чітко викладені у процесуальному кодексі національний суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 ст. 6 Конвенції.

В контексті наведеної правової позиції міжнародного суду та правової позиції, яка викладена у постанові Верховного суду України від 2 березня 2016 року по справі № 2307цс15 за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до фізичної особи, товариства з обмеженою відповідальністю «Даском» про стягнення боргу за кредитним договором, які підлягають до застосуванню внаслідок аналогічних обставин цієї справи, - у районного суду в даній справі не було предметної юрисдикції (повноважень) в частині заявлених позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Український завод електрообладнання» про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Так, відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Отже у справі, яка переглядається апеляційним судом, районний суд помилково розглянув позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Український завод електрообладнання» про стягнення заборгованості за договором кредиту, розгляд таких позовних вимог, виходячи із його суб'єктного складу та змісту спірних правовідносин, віднесено до юрисдикції господарських судів, про що позивач повідомляється відповідно до правил ч. 2 ст. 206 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу. У даному випадку згідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В частині вирішення позову до ОСОБА_3 заочне рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права, доводами скарги не спростоване, тому з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав в цій чсастині залишається без змін, із частковим задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 310, 315, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2015 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Український завод електрообладнання» про стягнення заборгованості - скасувати і провадження у справі в цій частині закрити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2015 року в іншій частині - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії