Провадження № 22ц/790/6406/16 Головуючий 1-ї інст. - Задорожний М.І.
Категорія: стягнення аліментів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченко І.О.,

суддів колегії -Карімової Л.В., Бурлака І.В.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, про стягнення неустойки за прострочення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього неустойку за прострочення сплати аліментів за період з березня 2014 року по травень 2015 року у розмірі 30808 грн. 89 коп. та судових витрат.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 2012 року. Від спільного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась дитина - ОСОБА_6

У зв'язку з тим, що до народження дитини подружні стосунки з відповідачем практично припинились, він усунувся від виконання своїх подружніх та батьківських обов'язків, позивач звернулася до суду про стягнення аліментів на утримання дитини та утримання матері до досягнення дитиною 3-х річного віку.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26 березня 2014 року по справі № 587/340/14-ц позовні вимоги були задоволені, стягнуто з ОСОБА_4 щомісяця, починаючи з 12 лютого 2014 року 600 грн. на утримання дитини та 300 грн. на утримання позивача, а всього 900 грн.

В порядку виконання рішення суду ОСОБА_3 отримала виконавчий лист та звернулась до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції та відкрите відповідне виконавче провадження.

Відповідно до довідки Дзержинського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції від 29 травня 15 року за період з 12 лютого 2014 року по 29 травня 2015 року ОСОБА_4 коштів на утримання дитини та матері не сплачував.

У зв'язку із виникненням заборгованості по сплаті аліментів позивач просила стягнути з відповідача в період з березня 2014 року по травень 2015 року неустойку за несплачені ним аліменти в розмірі 30808 грн. 89 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1629 грн. неустойки за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2015 року за несплачені ним аліменти згідно рішення Сумського районного суду Сумської області від 26 березня 2014 року по справі № 587/340/14-ц .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу адвоката пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 52 грн.87 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 12 грн. 88 коп.

В іншій частину позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційні скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги частково, а саме: стягнути з відповідача 8235 грн. неустойки за сплату аліментів, 65 грн. 04 коп. судового збору та 267 грн. витрат на правову допомогу адвоката. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Рішення суду відповідачем по справі не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявним в матеріалах справи доказами, 21 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, виданим 21 грудня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

Від спільного шлюбу сторони по справі мають доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2, видане ІНФОРМАЦІЯ_1 виконкомом Низівської селищної ради Сумського району Сумської області.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26 березня 2014 року по справі № 587/340/14-ц позовні вимоги задоволені. Стягнуто з ОСОБА_4 щомісяця, починаючи з 12 лютого 2014 року 600 грн. на утримання дитини та 300 грн. на утримання позивача, а всього 900 грн., що підтверджується копією відповідного рішення.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 29 квітня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_4 на вищевказане рішення суду першої інстанції відхилена, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 26 березня 2014 року залишено без змін.

В порядку виконання рішення суду позивач звернулася з виконавчим листом до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції та відкрите відповідне виконавче провадження.

Відповідно до довідки Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції № 9377/05-35 від 30 червня 2015 року ОСОБА_4 у період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2015 року включно не сплачував аліменти на користь ОСОБА_3, згідно з виконавчим листом № 2/587/202/14 від 28 березня 2014 року, виданим Сумським районним судом Сумської області, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_6, 13 грудня 2013 року народження, по 600 грн. щомісячно до досягнення повноліття, починаючи з 12 лютого 2014 року, та згідно виконавчого листа 2/587/202/14 виданого на підставі рішення Сумського районного суду Сумської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на її утримання, до досягнення донькою ОСОБА_6, 13 грудня 2013 року народження, трирічного віку по 300 грн. щомісячно, починаючи з 12 лютого 2014 року.

Згідно розрахунку позивача розмір пені за період з березня 2014 року по травень 2015 року становить 30808 грн. 89 коп.

Задовольняючи частково позов в частині стягнення пені за несплачені аліменти, суд першої інстанції виходив із того, що з вини відповідача утворилася заборгованість зі сплати аліментів за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2015 року, а тому відповідно до вимог ст. 196 СК України з нього підлягає стягненню неустойка (пеня). Судові витрати стягнуто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв'язку із несплатою аліментів за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2015 року з ОСОБА_4 стягнено пеню у розмірі 1629 грн. виходячи з наступного розрахунку: за січень 2015 року - 279 грн. (900 : 100 х 31 день), за лютий 2015 року - 252 грн. (900 : 100 х 28 днів), за березень 2015 року - 279 грн. (900 : 100 х 31 день), за квітень 2015 року - 270 грн. (900 : 100 х 30 днів ), за травень 2015 року -279 грн. (900 : 100 х 31 день), за червень 2015 року -270 грн. (900 : 100 х 30 днів).

Розрахунок здійснений судом першої інстанції відповідає вимогами ст. 196 СК України та правовими позиціями, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14 та постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15. Розрахунок пені здійснено виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати, підсумовано розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначено її загальну суму.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з березня 2014 року та судом першої інстанції не стягнуто розмір неустойки на час ухвалення судового рішення, висновків суду щодо визначеного розміру пені не спростовують.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обгрунтування доводів позовної заяви позивачем було надано довідки Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції № 7666/05-35 від 29 травня 2015 року, № 9377/05-35 від 30 червня 2015 року. В зазначених довідках взагалі не міститься інформація, що в період з березня 2014 року по 01 січня 2015 року відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України щодо існування заборгованості зі сплати аліментів з липня 2015 року по час ухвалення судового рішення судом першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача судового збору у розмірі 65 грн. 04 коп. задоволенню не підлягають.

При подачі позовної заяви ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

При визначені розміру судового збору суд першої інстанції виходив з пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову, а саме 5, 29 % (1629х100%/30808, 29).

Разом з тим, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції вчастині стягнення судових витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно зі ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Згідно роз'яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Сапіч В.М. та ОСОБА_3 була укладена угода № 7/2 від 06 липня 2015 року про надання правової допомоги.

Відповідно до п. 3 угоди, ОСОБА_3 зобов'язалась прийняти від виконавця виконану роботу, підписавши відповідний акт виконаних робіт та в термін не пізніше 3-х діб сплатити виконавцю гонорар згідно ч. 3 п. 1 даної угоди.

За надання правової допомоги 06 липня 2015 року ОСОБА_3 сплачено 100 грн.

Разом з тим, матеріали справи не містять відповідного розрахунку витрат на правову допомогу, акт виконаних робіт відсутній. З матеріалів справи не вбачається, що позовна заява подана ОСОБА_3 до Дзержинського районного суду м. Харкова 24 вересня 2015 року була підготована Сапіч В.М. на виконання угоди № 7/2 від 06 липня 2015 року.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню та позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги викладене, оцінив всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2016 року змінити в частині стягнення витрат на правову допомогу.

У задоволені позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: