Справа № 646/8271/16-ц
Провадження 2/646/1688/2016
ЧЕРВОНОЗАВОДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.16 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Салайчук С.М.,

за участі секретаря Сімоненко К.Ю.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про визнання недійсними правочинів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1. звернулася до ПАТ "Комерційний банк "Надра" з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 5/4/2008/840-К/273, укладений 14 березня 2008 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі заступника начальника з роздрібного продажу Центрального відділення філії ВАТ КБ «Надра» ХРУ ОСОБА_2, а також визнати недійсним договір іпотеки № 6/4/2008/980-І/274, укладений 14 березня 2008 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі заступника начальника з роздрібного продажу Центрального відділення філії ВАТ КБ «Надра» Харківське РУ ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером 973.

В обґрунтування позову послалася на те, що, 14 березня 2008 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра" в особі заступника начальника з роздрібного продажу Центрального відділення філії ВАТ КБ "Надра" ХРУ ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/273. За цим договором позикодавець зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування у сумі 76 504,80 доларів США строком до 10 березня 2028 року зі сплатою 13,79% на рік.

Згідно з умовами договору кредит надавався для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу №969 від 14.03.2008р., укладеним між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо придбання ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки придбаної квартири від 14.03.2008р. №6/4/200/980-1/274, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за номером 973.

Кредитний договір не відповідає вимогам, що були встановлені до його змісту діючим на той час законодавством, зокрема Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168.

Позивача не було ознайомлено перед укладенням договору із усією необхідною інформацією, що стосується умов надання кредиту та його повернення. Зокрема, у зв'язку із ненаданням інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та графіку платежів, позивача було позбавлено можливості прийняття усвідомленого рішення про укладення цього договору з урахуванням власних фінансових можливостей, тощо. Крім того, кредитний договір було укладено позивачем за існування тяжких для неї обставин - за 10 днів до дати укладення кредитного договору у позивача помер батько. Отже, погоджуючись на умови кредитного договору, позивач не могла у повній мірі усвідомлювати зміст правовідносин, що ним зумовлені, а банк не намагався пояснити позичальнику їх можливі наслідки.

Таким чином, з боку відповідача має місце нечесна підприємницька практика, що ввела позивача в оману.

З огляду на наведене, умови кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, спрямованого на погіршення становища позичальника, ставлять його у скрутне становище. Зважаючи на ге, що несправедливими є більшість умов кредитного договору, викладених у його розділах 1. З та 4 (як вже докладно зазначалось раніше), зміна цих умов є неможливою, оскільки зумовить зміну договору в цілому та кардинальну зміну суті правовідносин. Отже, єдиним можливим способом захисту прав позивача у даному випадку є визнання недійсним кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем 14.03.2008р. було укладено договір іпотеки № 6/4/2008/980-1/274. посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером 973. За цим договором позивач передала в іпотеку відповідачу нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2. Відповідно до частини 3 статті 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Таким чином, визнання недійсним кредитного договору має наслідком визнання недійсним і вказаного раніше договору іпотеки, який є похідним від основного зобов'язання.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, в ньому наведеному та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 14 березня 2008 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра" в особі заступника начальника з роздрібного продажу Центрального відділення філії ВАТ КБ "Надра" ХРУ ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/273. За цим договором позикодавець зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування у сумі 76 504,80 доларів США строком до 10 березня 2028 року зі сплатою 13,79% на рік.

Згідно з умовами договору кредит надавався для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу №969 від 14.03.2008р., укладеним між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо придбання ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки придбаної квартири від 14.03.2008р. №6/4/200/980-1/274, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за номером 973.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Статтями 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк їх виконання.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, статтями 610, 611 ЦК України передбачено сплату неустойки як правовий наслідок порушення чи неналежного виконання зобов'язань, встановлених укладеним договором.

Відповідно до п.1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти.

Разом з тим, ОСОБА_1 так і не було доведено, що вона помилилася щодо істотних умов укладеного договору. Судом встановлено, що ОСОБА_1 мала юридичне право укладати спірний договір та скористалася ним.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначені вище операції вважаються кредитним обслуговуванням позичальників.

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на здійснення валютних операції Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами "в" і "г" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Виходячи з положень наведеної вище статті, обов'язковість одержань індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції зумовлено лише у випадки перевищення встановлених законодавством меж термінів і сум таких кредитів, та у випадках використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження щодо граничних розмірів сум та термінів повернення кредитів в іноземній валюті, тому здійснення операцій по отриманню чи наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Виходячи з положень коментованої статті, банківський кредит взагалі і в іноземній валюті зокрема, за своєю правовою природою не ототожнюється із договором купівлі-продажу, а іноземна валюта не є засобом платежу, а валютою виконання зобов'язання.

Так, відповідно до ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право на: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Таким, чином, суд прийшов до висновку, що здійснення банком кредитних операцій не потребує наявності індивідуальної ліцензії, а тому будь-яких порушень банком норм чинного законодавства судом не встановлено.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини пятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі Правила), банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обовязок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Згідно з п. п. 1.3.1. укладеного кредитного договору відсоткова ставка за кредитом становить 13,79 % річних; нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості; при розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту; строк повернення кредиту до 10 березня 2028 року.

Відповідно до п. п. 3.2.1, 3.2.3 укладеного кредитного договору повернення кредиту здійснюється шляхом перерахування або внесенням готівкових коштів суми щомісячного мінімального платежу у розмірі 950,34 доларів США. до 10 числа поточного місяця.

Із матеріалів справи вбачається, що вказаними пунктами укладеного договору були передбачені розмір процентної ставки, розмір сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність (до 10 числа щомісяця ), обсяги платежу (щомісяця ануїтет в розмірі 950,34 дол. США).

Таким чином, доводи позивача про те, що умови кредитного договору не містять загальної суми щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки ця сума визначається шляхом однієї арифметичної операції, а саме шляхом множення 950,34 дол. США (щомісячний ануїтетний платіж) на кількість місяців, що складають строк дії кредитного договору.

Таким чином, положення кредитного договору не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних договорів недійсними немає.

Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 11.11.2015 року (справа № 6-511цс15).

Разом з тим, укладаючи спірний договір, позивач за позовом, ознайомився з його змістом та погодився на його укладання саме та тих умовах, що передбачені вказаним договором, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Долю судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

На підставі ст.ст.11, 15, 22, 192, 203, 215, 509, 525, 526, 530, 533, 536, 610, 611, 625, 638, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212 -215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про визнання недійсними правочинів відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.М. Салайчук