АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Сухомлінов С.М.
№ 22-ц/796/8389/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 753/593/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Невідомої Т.О., Соколової В.В.

при секретарі: Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, Дарницького районного відділу державної міграційної служби України у м. Києві, треті особи: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання реєстрації незаконною, скасування реєстрації місця проживання, визнання втратившими право користування жилим приміщенням та зобов'язання зняти з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачівв якому просив:

визнати незаконною реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та скасування реєстрації їх місця проживання в АДРЕСА_1;

визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що начебто ОСОБА_6 надавала згоду на реєстрацію відповідачів в спірній квартирі, проте апелянт та його представник в суді першої інстанції наголошували на тому, що третя особа ОСОБА_6, яка є співвласником спірної квартири не надавала свою згоду на реєстрацію відповідачів у вказаній квартирі.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідачі були зареєстровані в спірній квартирі до реєстрації шлюбу позивача з ОСОБА_3

Реєстрація відповідачів є незаконною також тому, що відповідачі не являються наймачами за договором найму (піднайму), не є орендарями та не є переселенцями.

Крім того, суд першої інстанції не дав належної оцінки поясненням відповідача ОСОБА_3, яка зазначала в судовому засіданні, що її син ОСОБА_4 відвідував та відвідує дитячу поліклініку та школу, що розташовані в Деснянському районі м. Києва.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач Дарницький районний відділ державної міграційної служби України у м. Києві та треті особи: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратившими право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29.05.1996 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1, що складається з двох житлових кімнат загальною площею 58,68 кв.м, житловою площею 32,89 кв.м.

Вказана квартира належить на праві на праві спільної сумісної власності позивачу та його колишній дружині третій особі - ОСОБА_6

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 надав свою згоду на реєстрацію відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1, останні вселилися в спірну квартиру та проживали в ній за згодою позивача.

Згідно довідки форми №3 виданої ОСББ «Перший будинок» від 05.11.2015 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 16.06.1998 року, ОСОБА_3 з 24.01.2015 року та ОСОБА_4 з 24.01.2015 року.

З акту складеного ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, затвердженого головою правління ОСББ «Перший будинок» 15.01.2015 року про обстеження квартири АДРЕСА_1 вбачається, що 15.07.2015 року на протязі часу з 18:00 год. до 19:00 год. вищевказані особи оглянути квартиру АДРЕСА_1, власником якоє є ОСОБА_1 на предмет фактично проживаючих осіб та встановлено, що в зазначеній квартирі проживає одна особа ОСОБА_1

З пояснень відібраних у ОСОБА_1 слідчим СВ Дарницького РУГУ МВС України в м. Києві 31.07.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з дружиною ОСОБА_3 близько 6 років. ОСОБА_1 пояснив, що на даний час він не має бажання проживати зі своєю дружиною, тому що між ними виникають конфлікти.

Позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з вказаним позовом в січні 2016 року, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України та вказував, що відповідачі у квартирі АДРЕСА_1 з 24.01.2015 року не проживають.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК Україничлен сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як вбачається з пояснень представника позивача, останній підтвердив те, що на момент звернення з даним позовом до суду річний строк визначений ч.2 ст.405 ЦК України відсутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі без поважних причин ще не настав.

Згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі не проживають в спірній квартирі без поважних причин понад один рік, а тому і відсутні підстави для зняття їх з реєстраційного обліку місця проживання, оскільки дані вимоги є похідними від позовних вимог про визнання відповідачів, такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Посилання апелянта на акти про обстеження спірної квартири від 11.02.2016 року та від 31.03.2016 року відповідно до яких у квартирі АДРЕСА_1 проживає лише позивач, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані акти були складені вже після звернення позивача до суду з вказаним позовом до відповідачів про визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Крім того, згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Разом з тим, позивач звертаючись до суду з вказаним позовом посилався на те, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі є незаконною, оскільки третя особа ОСОБА_6 не надавала свою згоду на реєстрацію місця проживання відповідачів.

Колегія суддів вважає, що вказані обставини не свідчать про порушення прав позивача, які підлягають захисту за правилами ст.3 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що ухвалене рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 незаконною та скасування реєстрації місця проживання підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Компетенція судів щодо розгляду цивільних справ закріплена у ст. 15 ЦПК України, відповідно до п.п. 1, 3 частини 1 якої суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст.16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В абзаці 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у томи числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 7 ч.1. ст.3 КАС України передбачено, що суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа,інший суб'єкт при здійсненні ними владних функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 частини 1 ст.17 КАС України визначено, що спори фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності віднесено до компетенції адміністративних судів.

Суд першої інстанції не врахував вищевказані обставини та не звернув увагу на те, що Дарницький районний відділ державної міграційної служби України у м. Києві є суб'єктом владних повноважень, що здійснював владні управлінські функції щодо реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, а тому дані позовні вимоги підлягають розгляду в порядку передбаченому КАС України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст.310 ЦПК України визначено, що рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної міграційної служби України у м. Києві про визнання реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1незаконною та скасування реєстрації місця проживання підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 309, 310, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної міграційної служби України у м. Києві про визнання реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в квартирі АДРЕСА_1незаконною та скасування реєстрації місця проживання - скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: