З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"10" жовтня 2016 р. м. Жмеринка
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області
в складі головуючого - судді Саландяк О.Я.;
секретаря Райчук. Б.А.,
із участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жмеринка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відсутності спільної сумісної власності, визнання відсутності особистої власності, стягнення коштів,-
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином та завчасно повідомленою про час та місце проведення судового засідання (а.с.30, 45), повторно у судове засідання не з»явилась, причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи, проведення судового засідання у її відсутність не надала.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною, юридичним особам та фізичним особам - підприємцям судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки, вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявились в судове засідання без поважних причин.
Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України не вбачається.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповноважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін та ухвалити заочне рішення, оскільки проти цього не заперечив позивач, про що заявив суду.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та правовідносини, що випливають із встановлених обставин.
Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 із 14.10.1992 року та згідно рішення апеляційного суду Вінницької області від 30.05.2013 року його шлюб із ОСОБА_3 (відповідачкою) розірвано (а.с.2)
ОСОБА_1, згідно листа УПФ України у Жмеринському районі Вінницької області від 31.05.2016 року перебуває на обліку в управлінні з 14.08.2008 року та одержує пенсію за віком згідно ЗУ «Про загальнобов»язкове державне пенсійне страхування» (а.с.8)
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 26.05.2016 року (а.с.9) позивач ОСОБА_1 пенсіонер, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3. Жилий будинок, господарські споруди знаходяться в задовільному стані, в господарстві худоба, птиця відсутня. Джерелом існування є пенсія.
Згідно довідки №5/6279 від 24.05.2016 року (а.с.10) Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, позивач ОСОБА_1 за перід з 01.01.2016 по 31 травня 2016 року сплатив на користь ОСОБА_2на утримання дітей у сумі 3350.90 грн.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06.07.2016 року (а.с.50-54) в задоволенні позову ОСОБА_1 до Сербинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок в с. Сербинівці Жмеринського району Вінницької області по вул. Центральна (Леніна), 55, так як ОСОБА_1 не доведено суду, що спірний будинок, на який він просить визнати право власності, існує, створений ним у період часу 2013-2016 роки за його особисті кошти, є об»єктом завершеного будівництва та прийнятий в експлуатацію у встановленому законом порядку, набув статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права, що його право оспорюється або не визнається іншою особою, а також що ним втрачено документ, який засвідчує його право власності. Вказані обставини не доведені позивачем і при розгляді даного цивільного спору, відповідачем у якому є ОСОБА_2

На підтвердження обставин будівництва спірного будинку за власні кошти позивачем ОСОБА_1 надано ксерокопію заповіту від 01.11.1991 року, згідно якого ОСОБА_4 заповів належну йому квартиру в м.Москва АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с. 37), ксерокопію договору купівлі-продажу від 09.04.1994 року, згідно якого ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 продав квартиру в м.Москва АДРЕСА_1 ОСОБА_6 за 10 мільйонів рублів та розписку про отримання у ОСОБА_5 10 мільйонів рублів 10.04.1994 року (а.с.38-39)

Згідно повідомлення Жмеринської місцевої прокуратури від 12.08.2016 року №70-5408 вих-16, ОСОБА_1 повідомлено про внесення 12.08.2016 року до ЄРДР за №0000021 кримінального провадження за попередньою правовою кваліфікацією за ст. 162 КК України за фактом незаконного проникнення до житла ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.40)

29.07.2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 125 ККУкраїни нанесення умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_2, ОСОБА_7 26.02.2016 року в одній із кімнат будинку по вул. Центральній в с.Сербинівці Жмеринського району Вінницької області (а.с.41)

ОСОБА_8 зверталась до слідчого у квазаному кримінальному провадженні ОСОБА_9 із клопотанням про призначення ОСОБА_1 психіатричної експертизи, наводячи власні міркування та підстави свого клопотання (а.с.42)

Згідно ксерокопії довідки № 49 від 01.02.2016 року Сербинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (а.с.46) ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та проживає ІНФОРМАЦІЯ_4. Правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку відсутні.

Із ксерокопії довідки № 24 від 21.01.2016 року виконкому Сербинівської сільської ради (а.с. 47) вбачається, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5, до складу сім»ї входять: співмешканка ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_10 діти, які зареєстровані, але не проживають, з 2012 року (а.с.47)

Згідно відповіді Жмеринського районного сектору ДМС України у Вінницькій області ОСОБА_2 25.03.2016 року знята з реєстрації в с.Сербинівці Жмеринського району на підставі рішення суду у зв»язку із припиненням права власності на житловий будинок (а.с.48)

Суд, у відповідності до ст.ст. 10-11, 168 ЦПК України, за клопотанням позивача не розглядав подані ним разом із позовною заявою клопотання про витребування доказів та виклик свідків (а.с.3,4), які було знято позивачем, про що він заявив суду у судовому засіданні, зауваживши, що така його позиція є добровільною.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.57,58,60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 60 СК України (у редакції на час розгляду справи) встановлено презумпцію спільного майна подружжя, згідно якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України (у редакції на час розгляду справи), особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За твердженням позивача будинок та надвірні споруди ним побудовані у 1994-2003 роках за кошти, які отримані ним в результаті продажу квартири у 1994 році, коли він перебував у шлюбі із відповідачкою.

Відповідно до ст.ст. 22- 25 КпШТС України, який втратив чинність з 01.01.2004 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до роз»яснень, що містяться у п. 2 Постанови від 22 грудня 1995 року N 20 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: а) про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника; б) про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю; в) про поділ спільного майна або виділ з нього частки; г) про визнання недійсними угод про відчуження майна та дійсними - у випадках, передбачених ч. 2 ст. 47 ЦК, а також про визнання незаконними актів державних органів, органів місцевого самоврядування про неправомірне втручання у здійснення власником правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном; д) про переведення прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним учасником спільної часткової власності щодо своєї частки з порушенням права іншого учасника даної спільної власності, на привілеєву купівлю цієї частки; е) про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину (зокрема: відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" підлягають передачі сім'ям наймачів квартири (будинки) та належні до них господарські споруди і приміщення; згідно п. 12 ст. 20, п. 1 ст. 21, п. 10 ст. 22 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відповідним категоріям цих громадян передаються у власність жилі приміщення тощо); є) про визнання недійсною угоди про відчуження квартири (будинку) з громадського житлового фонду з порушенням передбаченого ст. 15 Закону "Про власність" права наймача цього приміщення на придбання його у власність або про переведення на наймача прав і обов'язків набувача за цією угодою; ж) про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власника (включаючи й неодержані доходи); з) про виключення майна з опису. Судами розглядаються й інші позови, пов'язані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором.

Відповідно до п. 5 вказаної Постанови, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України).

Таким чином, проаналізувавши вказані норми процесуального та матеріального права, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не правильно обрано спосіб захисту порушених власних прав - визнання відсутності спільної сумісної власності, визнання відсутності особистої власності із підстав незаконного проникнення до житла, а тому в задоволенні вказаних вимог слід відмовити, так як вони не ґрунтуються на законі та не доведені у судовому засіданні належними та допустими доказами.

Також, згідно вимог ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до вимог ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позов в цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Підстави позову це обставини, що вказуються позивачем, з якими позивач, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу або правовідносини в цілому, що складають предмет позову.

Позивачем вказано, що заподіяння моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідача пов»язане з незаконним на його думку проникненням у його житло, влаштуванням сварок, що негативно вплинуло на його здоров»я, призвело до порушення відносно нього кримінального провадження, оголошення підозри та вручення обвинувального акту.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 3,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, також відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом встановлено, що дійсно здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному 12.08.2016 року до ЄРДР за №0000021 за попередньою правовою кваліфікацією за ст. 162 КК України за фактом незаконного проникнення до житла ОСОБА_7 та ОСОБА_2, однак вказане кримінальне провадження на час розгляду справи не завершене, винуватості відповідачки ОСОБА_2 у законному порядку не встановлено.

Відтак, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем протиправності дій відповідача, як обовязкової умови заподіяння нею заявленої до відшкодування моральної шкоди, вважаючи вказану вимогу передчасною, а розмір моральної шкоди у сумі 50000 грн. необрунтованим. Тобто позивачем за відсутності підстав звільнення від доказування не доведено суду підставності та аргументованості власних позовних вимог належними та допустимими доказами щодо заподіяння йому визначеної законом моральної шкоди відповідачкою, протиправність дій останньої та існування причинного звязку між діями та завданою шкодою, а тому даний позов задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить із наступного. Згідно ухвали суду від 22.07.2016 року позивачу відстрочено сплату судового збору із вимоги немайнового характеру відшкодування моральної шкоди у сумі 551, 20 коп. до ухвалення судового рішення, оскільки підстав для повного його звільнення від сплати судового збору при подачі позову до суду не вбачалось (а.с.19). Позивачем, при зміні предмету позову заявлено дві позовних вимоги немайнового характеру, та надано клопотання про звільнення його від оплати збору, як це зробив суддя в іншій справі, на підставі наданих до позову доказів, які свідчать про відсутність у позивача будь-яких доходів. Загальний розмір судового збору, яким підлягає оплаті позов ОСОБА_1 складає 1653, 60 грн.

У судовому засіданні із пояснень позивача вбачається, що він отримує пенсію у розмірі 1130 грн., із якої сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дочки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Враховуючи те, що позивач має доходи, підстав для повного звільнення його від сплати судового збору при розгляді справи, суд не вбачає. Однак, приймаючи до уваги те, що розмір доходів позивача не дає йому можливості у повному розмірі сплатити судовий збір, суд вважає необхідним зменшити розмір належних до оплати судових витрат до суми 551,20 грн., які стягнути із позивача ОСОБА_1 на користь держави на підставі ст.88 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст.18, 60 СК України, ст.ст. 22-25 КпШС Укрїни, ст. 5, 8, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 74, 82, 88, 209, 210, 212-214, 224-226 ЦПК України, п.3,5 Постанови Пленуму Верховного суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відсутності спільної сумісної власності, визнання відсутності особистої власності, стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_7 (Леніна), 55, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави 551 (п»ятсот п»ятдесят одну гривню) 20 копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків на його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області, а особою, що була відсутня при його ухваленні у цей же строк з часу отримання копії судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення виготовлено 11.10.2016 року.

Суддя /підпис/

Копія вірна.

Суддя

Секретар