Єдиний унікальний номер 229/4454/15-ц
Номер провадження 2/229/68/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2016 р. Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого-судді Гонтар А.Л.

при секретарі Костенко В.М.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку майна та поділ майна,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 27 листопада 2015 року звернувся до Дружківського міського суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку майна та поділ майна.

Свої позовні вимоги він обґрунтовує тим, що в червні 2006 року вони з батьком вирішили купити для його сім'ї будинок. 26 червня 2006 року вони уклали договір куплі-продажу будинку, який зареєстрували на його батька ОСОБА_3 Вказану купівлю було вчинено за 5600 доларів США, половина з яких була сплачена ним, а половина його батьком. Ціна у договорі купівлі-продажу була вказана 20657 грн. Після укладення договору купівлі-продажу, з липня 2006 року він прописався в будинку і відразу почав його ремонт. Після реєстрації шлюбу в спірному будинку стала мешкати і його дружина, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_6.

За період проживання в будинку на протязі 9 років ним за власні кошти і власним трудом були зроблені перебудови та перобладнання будинку, які значно поліпшили його стан та значно збільшили загальну вартість будинку. Був побудований гараж-сарай, проведено водопостачання, обладнано ванну кімнату, встановлено котел опалення та інш. Усі ці роботи він виконував власним трудом і за власні кошти.

В теперешній час відповідачка бажає, щоб за нею було визнано право власності на 1/2 частку будинку, хоч сама в ньому ніколи не проживала і навіть не знає його вартості. Оскільки в теперешній час між ним та відповідачкою значно погіршилися взаємовідносини і вона не визнає за ним право на частку будинку, але, оскільки 1/2 частка вартості будинку була оплачена ним при укладенні договору купівлі-продажу і за рахунок вартості зроблених в будинку перебудов він придбав право і на більшу частку усього будинку. Вважає, що йому належить право власності на 3/4 частини спірного будинку.

Просить визнати за ним право на 3/4 частки будинку № АДРЕСА_1, виділивши йому в натурі весь будинок, стягнути з нього на користь відповідачів вартість 1/4 частки будинку, тобто по 1/8 частині його вартості кожному.

Позивач ОСОБА_1 з'явився у судове засідання, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги позивача.

Відповідач ОСОБА_3 визнав позовні вимоги позивача, не заперечує проти того, щоб визнати за позивачем право власності на 3/4 частки будинку, виділити будинок в натурі позивачу та отримати гроші за свою частку.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, пояснила, що рішенням Дружківського міського суду від 27 листопада 2015 року спірний будинок було визнано спільною власністю її та ОСОБА_3 Даний будинок придбано ними під час шлюбу. Позивач ОСОБА_1 ніяких коштів на будинок не давав, ремонт вони робили загальними силами. Зараз їй ніди проживати, тому вона не згодна отримувати гроші за свою 1/2 частину будинку. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 підтримав заперечення ОСОБА_4 щодо позовних вимог, просить у їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

Суд, заслухавши, позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справ, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 26 червня 2006 року ОСОБА_3 придбав будинок № АДРЕСА_1, вартістю 20657 гривень (а.с.16).

ОСОБА_7 і ОСОБА_4 з 31 липня 1970 року до травня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, даний будинок придбано під час шлюбу.

Рішенням Дружківського міського суду від 27 листопада 2015 року визнано сумісною спільною власність та розділено між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, придбане у період шлюбу, домоволодіння № АДРЕСА_1 у рівних частках (а.с.48-55).

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України та в розумінні положень ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно роз'яснень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - постанова Пленуму ВСУ № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

При цьому діє принцип презумпції належності набутого у шлюбі майна подружжю на праві спільної сумісної власності, що має на увазі безумовність цього факту, доки не доведено протилежне.

Позивач посилається на те, що 1/2 частка будинку придбана за його гроші. А саме, що він надав батькам для купівлі будинку 2800 доларів США.

За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 10 ЦПК України).

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порядку доказування позовних вимог позивачем не представлено розписку ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 у якості оплати коштів в розмірі 2800 доларів США або 10328,5 грн. за частину будинку № АДРЕСА_1.

До того ж, зі свідчень допитаних судом свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 не вбачається підтвердження походження вкладених у купівлю спірного будинку грошей безпосередньо з бюджету ОСОБА_1 Письмових доказів тому, як допустимого способу доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України), судовим розглядом не здобуто. А опосередковані свідчення про заможність ОСОБА_1 надати кошти,як такого, що має високий заробіток, покласти в основу рішення, не можна.

Крім того є рішення суду, згідно якого спірне домоволодіння АДРЕСА_1 придбане у період шлюбу визнано сумісною спільною власністю та розділено між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 Це рішення суду набрало чинності.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на наведені норми закону будинок придбаний ОСОБА_3 у період його шлюбу із ОСОБА_4, незалежно від оформлення договору на власника - одного з подружжя (в даному випадку - ОСОБА_8.), за відсутності шлюбного договору між сторонами (ст. 27-1 КпШС), є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин може бути визнано недійсним якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)

Але позивачем не оскаржувався договір купівлі-продажу будинку на ім'я його батька ОСОБА_3

Посилання позивача на те, що він зареєстрований та мешкав постійно в спірному будинку не дає підстав для набуття ним права власності.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що оскільки він вклав свій труд у будинок, робив ремонт та добудови, то він набув право на 3/4 частини домоволодіння.

Згідно ч.3,4 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Позивач ОСОБА_1 не є співвласником домоволодіння, тому не має право на збільшення частки у праві спільної часткової власності та має право тільки на відшкодування коштів вкладених ним у ремонт домоволодіння, але він таке питання на розгляд суду не ставить.

Крім того, позивачем доведено витрати на ремонт спірного будинку лише на суму 3685 грн. 00 коп., що підтверджується Видатковою накладною Сєрія "ДРКОС" НОМЕР_1 та квитанцією від 09 вересня 2009 року на сумму1185,00 грн. та договором №16 на виготовлення металоконструкцій на суму 2500,00 грн. (а.с.11,22).

Тому позовні вимоги щодо визнання за позивачем 3/4 частини будинку не підлягають задоволенню.

Також позивач просить виділити йому в натурі весь будинок та стягнути з нього на користь відповідачів вартість 1/4 частки будинку.

Відповідно до ч.1,2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Крім того, позивач ОСОБА_1 не є співвласником будинку, а відповідач ОСОБА_4 своєї згоди на отримання компенсації не надавала.

Як вибачається із висновку судової будівельно-технічної експертизи №448 від 30.06.2016 року, проведеної експертом Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, розподіл приміщень домоволодіння АДРЕСА_1 у відповідності до ідеальних частин співвласників - технічно не можливий.

Таким чином, суд, вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на 3/4 будинку, виділення в натурі всього будинку та стягнення з нього на користь відповідачів вартість 1/4 частини будинку не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Оскільки в задовленні позовних вимог позивачу відмовлено, тому і сума сплаченого судового збору не підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст.10, 11, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.60,69,70,71 СК України, ст.16,215,355,364, 368,372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" , суд-

в и р і ш и в :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку майна та поділ майна відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом десяти днів після оголошення рішення.

Суддя: А. Л. Гонтар