Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю., за участю представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача адвоката Волошина М.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „БІЛД БУД" на рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2016 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „БІЛД БУД" до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А :

29 грудня 2015 року ТзОВ „БІЛД БУД" звернулося в Рівненській міській суд з позовом до ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Яковенко В.І. про визнання договорів купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 укладені між ТзОВ „БІЛД БУД" та ОСОБА_3 недійсними, витребування вказаного майна з незаконного володіння та скасування державної реєстрації.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача уточнив позовні вимоги, пояснивши, що ТзОВ „БІЛД БУД" є власником квартир АДРЕСА_1.

07 липня 2014 року було відкрите кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України щодо підробки підписів законних власників товариства у договорах відступлення (купівлі-продажу) та протоколу зборів № 34 учасників товариства.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1204/2016 Головуючий у 1 інстанції : Сидорук Є.І. Доповідач : Григоренко М.П.

Зазначало, що господарським судом м. Києва визнано недійсними договори відступлення (купівлі-продажу) від 18.06.2014 року та протокол зборів № 34.

До моменту визнання вказаних договорів недійсними, відповідачем було придбано у позивача вищевказані квартири з розстрочкою платежів.

Вважає, що договори купівлі-продажу даних квартир у відповідності до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України потрібно визнати недійсними.

Також вказує, що на даний момент немає даних щодо кінцевого рішення по вказаному кримінальному провадженню.

Стороні позивача невідомо хто такий відповідач, і чи він знав про шахрайські дії стосовно цих квартир. Вважає, що відповідач на момент купівлі-продажу даних квартир був добросовісним набувачем. На час купівлі-продажу вказаних квартир рішення господарського суду м. Києва про скасування договорів відступлення не було.

Із цих підстав просило визнати недійсними договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 укладені між ТзОВ „БІЛД БУД" та ОСОБА_3 від 31.08.2014 року та витребувати вказані квартири від ОСОБА_3

Рішенням Рівненського міського суду від 28 квітня 2016 року в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю „БІЛД БУД" до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ТзОВ „БІЛД БУД" покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що суд не взяв до уваги, що у відповідальної особи ТзОВ „БІЛД БУД" не було повноважень на укладення спірних договорів. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на шахрайське заволодіння майном та готівковими коштами ТзОВ „БІЛД БУД", ОСОБА_5 був призначений на посаду генерального директора ТзОВ „БІЛД БУД". Після незаконної зміни засновників і керівників ТзОВ „БІЛД БУД", невстановлені особи, які представились ОСОБА_5 реалізували майно ТзОВ „БІЛД БУД" з метою привласнення коштів від його реалізації.

07.10.2014 року невстановлені особи, які представились ОСОБА_5, уклали ряд договорів купівлі-продажу квартир, які належали Товариству з підставними особами, які купували їх по декілька штук. Зокрема, ОСОБА_3 виступив покупцем у фіктивному договорі купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1. В рамках кримінального провадження слідчим суддею Святошинського районного суду м. Києва 24 вересня 2014 року був накладений арешт на нерухоме майно, що належить ТзОВ „БІЛД БУД". В процесі виконання ухвали суду про арешт майна виявилося, що житлові і нежитлові приміщення зловмисниками вже переоформленні на інших осіб. З метою збереження майна та запобігання його відчуженню, та іншим діям, що позбавляють реальних власників можливості розпорядження майном, слідчим суддею Святошинського районного суду м. Києва 07 жовтня 2014 року постановлена ухвала про накладення арешту на об'єкти нерухомості, в яких значаться спірні квартири за НОМЕР_1 (власник ОСОБА_3).

Вважає, що правочини вчинені між ТзОВ „БІЛД БУД" та ОСОБА_3 є недійсними.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/16200/14 визнано недійсним нову редакцію Статуту ТзОВ „БІЛД БУД", а тому чинною безперервно до сьогодні є редакція статуту ТзОВ „БІЛД БУД" від 30.09.2011 року, відповідно до якої учасниками є ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

ОСОБА_5 не мав ніякого відношення до Дирекції або Загальних зборів ТзОВ „БІЛД БУД". Тому він не міг приймати рішення про реалізацію майна ТзОВ „БІЛД БУД" від імені ТзОВ „БІЛД БУД".

Вказує, що відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо оплати по договорах купівлі-продажу.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позов ТзОВ „БІЛД БУД" - задовольнити в повному обсязі.

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТзОВ „БІЛД БУД" щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1, які були укладені між ТзОВ „БІЛД БУД" та ОСОБА_3, суд першої інстанції послався лише на те, що у п. 2.1 вказаних договорів містилось твердження продавця про те, що на момент укладення цих договорів дане майно під арештом, забороною чи під обтяженнями не перебувало і відносно цього майна будь-які судові спори не ведуться, а тому ОСОБА_3 є добросовісним набувачем і підстави для витребування у останнього спірних квартир немає.

Проте, оскаржуване рішення підлягає скасуванню у повному обсязі, як незаконне, з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТзОВ „БІЛД БУД".

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 березня 2014 року виданого Реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції АДРЕСА_1, належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "БІЛД- БУД".

З оглянутого рішення Господарського суду м. Києва від 30.09.2014р. по справі №910/16200/14 вбачається, що визнано недійсними договори відступлення (шляхом купівлі-продажу) частки у статутному капіталі ТОВ "БІЛД-БУД" №477, №478, №479 від 18 червня 2014 року посвідчені приватним нотаріусом Київського нотаріального округу та скасовано державну реєстрацію нової редакції статуту ТзОВ "БІЛД-БУД", яка проведена 25.06.2014 року, номер запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 8023874.

З ухвали Святошинського районного суду м. Києва в провадженні № 1-кс/75916877/14-к 07.10.2014р. вбачається, що з метою збереження майна та запобігання відчуженню його, та іншим діям, що позбавляють реальних власників можливості розпоряджатися та користуватися майном, накладено арешт на об'єкти нерухомості, а саме: АДРЕСА_1, яка була винесена з підстав відкриття кримінального провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000152 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України від 07.07.2014р.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Підставами для визнання недійсними зазначених договорів відступлення є встановлений у кримінальному провадженні №0000152 факт підроблення підписів власників Товариства ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в оспорюваних в порядку господарського судочинства документах, факт невчинення останніми договорів про відступлення часток у статутному капіталі, особи, які фактично вчинили ці договори, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення учасників оспорюваних договорів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі.

Так, юридична особа є учасником цивільних правовідносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст.ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав і обов'язків та здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів і закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення є підставою недійсності відповідного правочину (ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Правила абз. першого ч. 3 ст. 92 ЦК України зобов'язують орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас, саме лише порушення обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла знати про такі обмеження (абз. другий ч. 3 ст. 92 ЦК України).

За таких обставин позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Відповідно до чинних норм законодавства вважається, що контрагент юридичної особи знає (або повинен був знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

-такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим ч. 2 ст. 98 ЦК України);

-про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців;

-про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців;

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Закон не встановлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах з юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (ст. 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема, чи виконала третя особа свої обов'язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним правочином, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.

У даній справі ТОВ "Білд Буд" вимагає визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир з тих підстав, що внаслідок злочинних дій невстановлених осіб по підробці підписів власників ТОВ "Білд Буд" ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у договорах про відступлення (шляхом купівлі-продажу) частки у статутному капіталі Товариства від 18 червня 2014 року, ставши незаконним власником та генеральним директором ТОВ "Білд Буд" і, за відсутності волі законних власників, видав доручення на ім'я ОСОБА_11 на відчуження нерухомості, що належало Товариству, який на підставі нього уклав договори від імені продавця з відповідачем з метою протиправного позбавлення юридичної особи права на майно.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р., відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи те, що укладення договорів купівлі-продажу від 31 серпня 2014 року спірних квартир вчинено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, щодо вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення, а саме законного власника спірних квартир ТОВ "БІЛД БУД" і відповідності такого правочину його внутрішній волі як власника відповідного майна, а отже відповідно до ст. 215 ЦК України такий правочин визнається судом недійсним.

В той самий час, позов ТОВ "БІЛД БУД" про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, передбачає, що відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Через те, що сторони у справі є контрагентами за договором, тому у покупця неможливо витребувати спірне майно шляхом подання індикаційного позову.

Таким чином, застосування способу захисту права, передбаченого ст. 388 ЦК України, при вирішенні спірних правовідносин є неналежним у розумінні ст. 16 ЦК України.

Зазначена норма права визначає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, а також встановлює належні способи їх захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „БІЛД БУД" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю „БІЛД БУД" задовольнити частково.

Визнати недійсними договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 укладені 31 серпня 2014 року між ТзОВ „БІЛД БУД" та ОСОБА_3

В задоволенні решти позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю „БІЛД БУД" відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю „БІЛД БУД" 2679 грн., в рахунок відшкодування судових витрат, пов'язаних із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

С.В. Хилевич