Ухвала

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.

ІваненкоЮ.Г., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом виконуючого обов'язки прокурора м. Житомира в інтересах держави в особі Житомирської міської ради до виконавчого комітету Житомирської міської ради, управління житлового господарства Житомирської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області про визнання незаконними та скасування рішення, розпорядження міськради, скасування запису та рішення реєстраційної служби, визнання недійсним свідоцтва, повернення майна, виселення з квартири, за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року виконуючий обов'язки прокурора м. Житомира звернувся до суду із указаним позовом в інтересах держави в особі Житомирської міської ради, у якому просив визнати незаконними і скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 21 квітня 2011 року № 287 «Про реєстрацію фізичних осіб за місцем проживання» в частині надання дозволу на отримання житла та реєстрацію ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 та від 21 березня 2012 року № 123 «Про надання жилої площі», яким виключено спірну квартиру з фонду житла для тимчасового проживання громадян Житомирської міськради та надано в постійне користування ОСОБА_4 на склад сім'ї із двох осіб.

Також просив визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 14 серпня 2013 року № 62818, яким задоволено прохання ОСОБА_4 про передачу їм цієї квартири у власність; скасувати свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане на підставі вищевказаного розпорядження органу приватизації, зареєстроване в державному реєстрі від 08 серпня 2010 року № 965; скасувати рішення та запис реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на квартиру; зобов'язати їх повернути житло до комунальної власності Житомирської міськради та виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без надання іншого житла.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірну квартиру надано особам, які не належать до категорії громадян, які мають право отримати житлові приміщення з фонду житла для тимчасового проживання, перелік право на одержання яких визначені у Житловому кодексі Української РСР та постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 422 «Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання» та при цьому квартиру надано ОСОБА_4 без постановки її на облік громадян, які потребують такого житла з фонду для тимчасового проживання, чим порушено права п'яти сімей, які очікують отримання житла з такого фонду та поставлені на облік у період з 2008 по 2012 рік.

Враховуючи викладені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 березня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 27 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Житомирської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 23 липня 2008 року № 537 «Про формування фонду житла для тимчасового проживання громадян» квартира АДРЕСА_1 належала до фонду житла з тимчасового проживання громадян.

ОСОБА_4 та її батько ОСОБА_5 перебували на квартирному обліку у виконавчому комітеті Житомирської області в списку першочергового одержання житла з 25 грудня 1997 року.

На підставі листа виконавчого комітету Житомирської міської ради від 06 грудня 2010 року ОСОБА_4 надано дозвіл на проживання у вказаній квартирі з правом постійної реєстрації до отримання постійного житла.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 21 квітня 2011 року № 287 «Про реєстрацію фізичних осіб за місцем проживання» ОСОБА_4 надано дозвіл на реєстрацію разом із батьком як членом сім'ї.

Також встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є потерпілими від наслідків Чорнобильської катастрофи ІІІ категорії. Відповідач ОСОБА_5 з червня 1997 року є військовим пенсіонером. Дохід ОСОБА_4 за період 2010-2011 роки становить 2 500 грн у місяць.

У грудні 2011 року ОСОБА_4 подала заяву до виконавчого комітету Житомирської міської ради про виведення квартири з фонду житла для тимчасового проживання з видачею ордера на її ім'я.

20 серпня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали ордер на заселення у спірну квартиру із правом постійної державної реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що факт неперебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 саме на обліку громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не може бути підставою для визнання незаконними та скасування вказаних рішень виконавчого комітету та виселення останніх без надання іншого житла.

При цьому судами зазначено, що особи, які перебували на обліку громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання вже ним забезпеченні, відмовилися або не поновлюють документи на одержання таких житлових приміщень.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Правовий статус та порядок надання житлових приміщень, які належать до фонду тимчасового проживання для громадян, визначається ст. ст. 132-1, 132-2 ЖК Української РСР та постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 422 «Про затвердження порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання» (далі - Порядок).

Згідно з п. п. 3, 15, 16 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій: громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення; біженцям, які набули цього статусу відповідно до Закону України «Про біженців», та громадянам, які вимушені залишити житлові приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного приміщення.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, Київська і Севастопольська міськдержадміністрації видають громадянинові ордер на вселення в житлове приміщення.

Під час видачі ордера на житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання між власником житлового фонду або уповноваженою ним особою та громадянином, якому надається в користування зазначене житло, укладається договір найму житлового приміщення установленого зразка. Форма договору встановлюється Держжитлокомунгоспом.

Ордер та договір найму є підставою для вселення в житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання і для користування таким житлом на договірних умовах. Строк проживання відлічується з дати підписання договору найму.

Відповідно до ч. 4 ст. 132-2 ЖК Української РСР та п. 5 Порядку, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності їх набути альтернативне місце проживання.

У разі неспроможності змінити місце проживання громадянин повинен за місяць до закінчення строку договору найму житлового приміщення звернутися до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, Київської і Севастопольської міськдержадміністрації із заявою про продовження цього строку (п. 23 Порядку).

На підставі листа виконавчого комітету Житомирської міської ради від 06 грудня 2010 року ОСОБА_4 надано дозвіл на проживання у вказаній квартирі з правом постійної реєстрації до отримання постійного житла.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 21 квітня 2011 року № 287 «Про реєстрацію фізичних осіб за місцем проживання» ОСОБА_4 надано дозвіл на реєстрацію разом із батьком, як членом сім'ї.

Згідно з довідками виконавчого комітету Житомирської міської ради ОСОБА_4 та її батько ОСОБА_5 перебували на квартирному обліку у виконавчому комітеті Житомирської області в списку першочергового одержання житла з 25 грудня 1997 року.

За приписами п. 4 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, громадяни, яким надане житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ такого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти до нього інших громадян.

Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання призначаються для окремої категорії громадян, перелік яких визначений п. 3 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання та є вичерпним.

Забезпечення осіб житлом на постійній основі як таких, що потребують поліпшення житлових умов, за рахунок житла із фонду для тимчасового проживання не здійснюється.

За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про те, що громадяни, які перебували на обліку з надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання вже забезпеченні таким житлом або від нього відмовились, не має правового значення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову виконуючого обов'язки прокурора м. Житомира в інтересах держави в особі Житомирської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення, розпорядження міськради, скасування запису та рішення реєстраційної служби, визнання недійсним свідоцтва, повернення майна, виселення з квартири ОСОБА_4 та її батька ОСОБА_5 суд першої інстанції на вказані вимоги законодавства, що регулює житлові правовідносини, уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що у ОСОБА_4 були правові підстави щодо звернення із заявою про зняття вказаної квартири з обліку фонду житла для тимчасового проживання громадян та про те, що виконавчий комітет Житомирської міської ради, який приймав рішення про надання дозволу відповідачам на приватизацію такої категорії житла, діяв у межах вимог житлового законодавства.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на вищезазначене уваги не звернув та, не врахувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

Ю.Г. Іваненко

І.М.Фаловська