Справа № 367/2651/16-ц Головуючий у І інстанції Чернов Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/4338/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 20.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

20 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_3 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

встановила:

У березні 2016 року позивач звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на таке.

ОСОБА_5 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є власником квартири №3, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Матросова, 21-в.

Цю квартиру неповнолітня ОСОБА_3 4 липня 2014 року отримала в дар від відповідача ОСОБА_4, з яким мати позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 перебувала у цивільному шлюбі до грудня 2015 року.

В цій квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_4, однак з грудня 2015 року в ній постійно не проживає, комунальних послуг не сплачує, а з»являється лише періодично, при цьому влаштовуючи сварки, чим чинить власнику квартири перешкоди у здійсненні права власності та користування вказаним майном.

Оскільки позивач перестав бути членом сім»ї власника квартири у грудні 2015 року у зв»язку з припиненням фактичних шлюбних стосунків матері позивача та відповідача, посилаючись на вимоги ст.ст. 321,391 ЦК України, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування згаданим жилим приміщенням.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_2 як законний представник ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального права, неповноти зясування судом обставин справи та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно виходив із недоведеності чинення відповідачем перешкод у здійсненні права власності на спірну квартиру.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає не в повному обсязі з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на праві приватної власності належить квартира №3, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Матросова, 21-в, в якій зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_4 ( а.с.8-9).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів факту чинення перешкод позивачеві у здійсненні права власності щодо спірної квартири.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України зобов»язаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання, для чого подає до органу реєстрації, серед інших документів, документ, що підтверджує право на проживання в житлі.

Отже, сам факт реєстрації місця проживання відповідача у квартирі, яка є власністю позивача, є певним обмеженням у здійсненні права власності позивача, оскільки створює перешкоди у користуванні та розпорядження вказаним житловим приміщенням для позивача, тягне додаткові витрати по сплаті комунальних послуг а також певні обмеження щодо розпорядження цим майном.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказані обставини справи та вимоги закону та дійшов безпідставного висновку про необхідність додаткових доказів чинення перешкод у здійсненні права власності позивачем щодо житлового приміщення, яке зареєстроване як місце проживання відповідача.

Оскільки посилання на недоведеність створення відповідачем перешкод у здійсненні позивачем права власності і користування квартирою як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог є безпідставним, із мотивувальної частини судового рішення слід виключити вказане посилання, змінивши у судовому рішенні підстави для відмові у позові, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на праві приватної власності належить квартира №3, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Матросова, 21-в.

Вказану квартиру ОСОБА_3 набула в дар від відповідача ОСОБА_4, за договором дарування квартири від 04 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №740 (а.с.5,6).

Із ксерокопії паспорту ОСОБА_4 слідує, що його місце проживання зареєстровано у спірній квартирі АДРЕСА_1 ( а.с.8-9).

Із пояснень, які надавав ОСОБА_4 інспектору Ірпінського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Київській області, слідує, що останній проживає ІНФОРМАЦІЯ_3, однак після того, як він подарував цю квартиру дочці своєї цивільної дружини ОСОБА_3, його намагаються вижити із цієї квартири ( а.с.15).

Згідно з вимогами ч.ч. 2,4 ст.3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки.

Відповідно до положень ч.1 ст. 6, ч.2 ст. 3 СК України, до досягнення повноліття особа має правовий статус дитини і належить до сім»ї своїх батьків.

Як слідує із позовної заяви та матеріалів справи та пояснень сторони позивача у суді апеляційної інстанції, мати ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_6»янівна з квітня 2010 року по грудень 2015 року проживала однією сім»єю у цивільному шлюбі із веденням спільного господарства із відповідачем ОСОБА_4 ( а.с.11-14).

З огляду на наведені вимоги законодавства та встановлені обставини справи, з квітня 2010 року по грудень 2015 року ОСОБА_4 був членом сім»ї ОСОБА_2 та її неповнолітньої дочки ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до змісту ч.4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як вбачається із наведених матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4, після того, як у 2014 році подарував належну йому на праві приватної власності квартиру спірну квартиру на користь ОСОБА_3, продовжував проживати у спірній квартирі як член її сім»ї із дозволу власника, оскільки суду не надано доказів зворотного.

Отже, ОСОБА_4 набув самостійне права на вказане житло з підстав, передбачених законом - ч.1 ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 156 ЖК України.

Таким чином, припинення фактичних шлюбних стосунків ОСОБА_4 із ОСОБА_2, яка є матір»ю неповнолітньої ОСОБА_2 власника спірного житла, не позбавляє ОСОБА_4 права користування квартирою. При цьому колегія суддів враховує, що таке право відповідач набув як член сім»ї власника житла, однак після припинення сімейних відносин із власником квартири у нього це право зберігається, оскільки власник житла залишився незмінним ОСОБА_3.

Таким чином, у зв»язку з тим, що місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано у спірній квартирі, відбувається обмеження прав ОСОБА_3 як власника квартири, однак таке обмеження допускається з підстав, передбачених законом ч.4 ст. 156 ЖК України, тому позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що житлові права позивача порушені та про наявність підстав для їх захисту є безпідставними.

Отже, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи, що суд дійшов правильного висновку щодо відмови у позові, разом з тим невірно зазначив мотиви прийняття такого рішення, колегія суддів вважає за необхідне його змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання на недоведеність створення відповідачем перешкод у здійсненні позивачем права власності і користування квартирою як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 травня 2016 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання на недоведеність створення відповідачем перешкод у здійсненні позивачем права власності і користування квартирою як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий

Судді :