РІШЕННЯ

Іменем України

21.03.2016 року м.Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Мигаль Г.П.

при секретарі Максимович М.М.,

за участю сторін:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди -

встановив:

ОСОБА_3 (надалі - позивач) звернувся в суд з позовом до генерального директора ТзОВ науково виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_4 (надалі - відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в листі вих. №81 від 31 червня 2014 року, адресованому генеральному директорові ДК «Укроборонпром» ОСОБА_5, відповідач наводить матеріали, які є неправдивими і шкодять діловій репутації позивача. Такими матеріалами є викладена наступна інформація: «Керуючись незрозумілими нам аргументами п. Федосов В.Є. (в.о. генерального директора ДП «Завод імені ОСОБА_6» м. Харків) направляє на наше підприємство свого представника п. Петрика В.Є., який раніше працював на ДП «Львівський БТРЗ» і займався постачанням матеріалів та за таку успішну роботу і непорядність був звільнений з підприємства. В обовязки п. Петрика В.Є. входило би проводити приймання готових виробів ПРХР-М1 на нашому підприємстві для підтвердження якості виробів, що не передбачено договором. Ми здивовані, як людина без відповідної кваліфікації і знань в галузі електронної техніки може виконувати відповідні функції. По нашій інформації п. Петрик В.Є. спонукав своїми діями наших працівників до передачі йому конструкторсько технологічної документації за відповідну винагороду. Враховуючи вищевикладене стосовно конструкторсько технологічної документації, дії п. Петрика В.Є. при прикритті п. Федосова В.Є., вважаємо злочинними...просимо ОСОБА_6 допомогти завершити беззаконня,яке витворяє п.Федосов В.Є. на підприємствах Львівщини та дати правову оцінку його діям». Вважає, що відомості, наведені в листі відповідача, принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача як громадянина та фахівця, оскільки характер висловлювань в листі створює негативне враження керівництва ДК «Укроборонпрому», внаслідок чого позивача було звільнено від виконання обовязків Генерального директора Державного підприємства»Завод імені ОСОБА_6». Наведені цитати з листа також є припущенням і неправдивою інформацією, яка порочить ділову репутацію позивача, як професіонала у своїй сфері, не відповідає дійсності, безпідставно повязує імя позивача з аморальною і протизаконною діяльністю та порушує його немайнові права. Просить визнати, що інформація, поширена генеральним директором ТзОВ науково виробничим підприємством «Кітва» ОСОБА_4 в листі до генерального директора ДК «Укроборонпром» ОСОБА_5, де він зазначає про непрофесійність позивача та викладає неперевірені факти, не відповідають дійсності, шкодить діловій репутації позивача як фахівця, та наносить шкоду його інтересам; зобовязати генерального директора ТзОВ науково виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_4 навести спростування неправдивої інформації шляхом написання листа до генерального директора ДК «Укроборонпром» ОСОБА_5 та принести публічні вибачення; судові витрати за сплату судового збору за подання позову в сумі 243, 60 грн. стягнути з відповідача; стягнути з відповідача, генерального директора ТзОВ науково виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_4, компенсацію за моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

В уточненій позовній заяві про зменшення позовних вимог в частині моральної шкоди від 01 грудня 2014 року представник позивача просить стягнути з відповідача - генерального директора ТзОВ науково виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_4, компенсацію за моральну шкоду в розмірі 6 200 (шість тисяч двісті) гривень.

На адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на позовну заяву. В запереченнях на позовну заяву представник відповідача вказує на те, що відповідач не визнає вимоги позивача і заперечує проти них, оскільки вони є надуманими, безпідставними і не ґрунтуються на нормах права. Вказує на те, що позовні вимоги суперечать положенням ст.30 Закону України «Про інформацію», відповідно до якої ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В судовому засіданні представник позивача дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, вважає, що інформація, яка порушена в листі є недостовірною, просить визнати інформацію такою, що не відповідає дійсності, оскільки вважає, що саме через дану неправдиву інформацію його було звільнено з посади генерального Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_6» та стягнути моральну шкоду, яка поягає в тому що позивач пережив гіпертонічний криз, внаслідок поширення недостовірної інформації.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, вважає позов безпідставним, надав пояснення аналогічні, викладеним в запереченнях на позовну заяву, просить відмовити в позові.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 надав покази , в яких пояснив, що відносини з позивачем та відповідачем - ділові, працював на Львівському бронетанковому заводі, протягом 19 років, був звільнений в 2011 році з підприємства, але мав багато подяк, нагород за свою роботу, тому було прийнято рішення про прийняття його на завод, інженер-механік за освітою. Один раз зустрічався з ОСОБА_4, це було 20.01.2012 року. В обовязки ОСОБА_7 входило те, що передбачено посадовою інструкцією, до приймання виробів допущений не був. Свідок ОСОБА_7 зазначив, що виконував обовязки, згідно з посадовою інструкцією, нікого не спонукав до передачі йому конструкторсько-технічної документації за винагороду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на нижченаведене.

В листі генерального директора ТзОВ науково виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_4 за вих. №81 від 31.07.2014р., який був направлений генеральному директору ДК «Укроборонпром» ОСОБА_5, зазначено: «Керуючись незрозумілими нам аргументами п. Федосов В.Є. (в.о. генерального директора ДП «Завод імені ОСОБА_6» м. Харків) направляє на наше підприємство свого представника п. Петрика В.Є., який раніше працював на ДП «Львівський БТРЗ» і займався постачанням матеріалів та за таку успішну роботу і непорядність був звільнений з підприємства. В обовязки п. Петрика В.Є. входило би проводити приймання готових виробів ПРХР-М1 на нашому підприємстві для підтвердження якості виробів, що не передбачено договором. Ми здивовані, як людина без відповідної кваліфікації і знань в галузі електронної техніки може виконувати відповідні функції. По нашій інформації п. Петрик В.Є. спонукав своїми діями наших працівників до передачі йому конструкторсько технологічної документації за відповідну винагороду. … Враховуючи вищевикладене стосовно конструкторсько технологічної документації, дії п. Петрика В.Є. при прикритті п. Федосова В.Є., вважаємо злочинними.».

Стаття 10 (ОСОБА_1 вираження поглядів) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_5, 4.XI.1950) визначає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 270 ЦК України, передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі.

Як зазначається в п.1 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

За змістом ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

З огляду на приписи ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Крім цього, відповідно до п.19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009р., вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, пояснення свідка ОСОБА_7, докази надані сторонами та надавши їм правову оцінку, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, оскільки відомості, які були поширені відповідачем шляхом надіслання листа №81 від 31.07.2014 р. генеральному директору ДК «Укроборонпром» ОСОБА_5, містять оціночні судження та критичну оцінку діяльності позивача, який обіймав посаду в.о. генерального директора ДП «Завод імені ОСОБА_6», які враховуючи приписи ст. 227 ЦК України не є предметом судового захисту та не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім цього, позовні вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача навести спростування неправдивої інформації шляхом написання листа до Генерального дироктора ДК «Укроборонпром» ОСОБА_5 та принести публічні вибачення не відповідають способу захисту права, з огляду на приписи ч.5 ст.277 ЦК України, відповідно до яких, якщо недостовірна інформація міститься в документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму ВС України №1 від 27.02.209 року, суд не вправі зобовязати відповідача вибачатись перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту честі, гідності та ділової репутації за поширення недостовірної інформації, не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Обставини, на які посилається позивач щодо моральної шкоди, не дають підстав для задоволення заявлених вимог, а тому суд в таких вимогах відмовляє.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано і не доведено належними доказами того, які втрати немайнового характеру та яких моральних і фізичних страждань він зазнав, якими критеріями, він керувався оцінюючи завдану йому моральну шкоду саме в розмірі 6 200 (шість тисяч двісті) грн.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст..ст. 11, 60, 209, 212 215, 218, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м.Львова.

Суддя Мигаль Г.П.