Номер провадження: 22-ц/785/203/16
Головуючий у першій інстанції: Івченко В. Б.
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді Ісаєвої Н.В.,

суддів:Комлевої Н.В., Журавльова О.Г.,

при секретарі - Ліснік Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю третьої особи ПП «Старокінний» про визнання договорів недійсними та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулася до суду з позовом який був доповнений та уточнений та просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку ОСОБА_4 від 19.08.2008 року; визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 18.09.2009 року до Договору про НОМЕР_3 про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна від 07.02.2008 року; визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 18.09.2009 року до Договору про НОМЕР_5 про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна від 07.02.2008 року; визнати недійсним договір купівлі продажу автомобілю OPEL OMEGA кузов НОМЕР_2 , 1998 року випуску, від 15.11.2014 року; визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та дворовими спорудами; на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2; на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1; на 2/3 частини автомобілю OPEL OMEGA кузов № НОМЕР_1, 1998 року випуску.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 20.06.2003 року між нею та ОСОБА_5 був зареєстрований шлюб від якого у подружжя народилася спільна дитина, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу подружжям було набуто спільне майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_5 квартира (будівельний номер НОМЕР_3), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору НОМЕР_3 про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна від 07.02.2008 року, який був укладений з ОСОБА_5; квартира (будівельний номер НОМЕР_5), розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору НОМЕР_5 про пайову участь у будівництві нерухомого майна від 07.02.2008 року, який був укладений з ОСОБА_5 ; автомобіль марки OPEL OMEGA кузов № НОМЕР_1 , 1998 року випуску, від 15.11.2014 року, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_5

Після того як стосунки між подружжям стали погіршуватися та розпочалися переговори стосовно розірвання шлюбу та поділу майна, позивачці стало відомо, що все спільно набуте майно подружжя відповідач без згоди дружини відчужив на користь інших осіб, а саме - все нерухоме майно, ОСОБА_5 передав своєму сину від першого шлюбу ОСОБА_6. Стосовно автомобіля, то він був знятий з обліку та проданий.

Позивачка вважає, що вищезазначені правочини по відчуженню рухомого та нерухомого майна є недійсними, виходячи з того, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та вона своєї згоди на його відчуження не надавала, а відтак угоди мають бути визнані недійсними та за нею має бути визнано право власності на 2/3 частки в майні, що є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до вимог чинного законодавства України.

Представник позивача в судовому засіданні уточнені та доповнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, та наполягав на тому, що усі правочини були дійсно укладені в шлюбі з позивачем, однак на кошти, що належали ОСОБА_5 особисто у зв'язку з тим, що були виручені від реалізації майна яке було придбано ОСОБА_5 до укладання шлюбу з позивачкою.

Відповідач ОСОБА_7, представник третьої особи ПП «Старокінний» в судове засідання не з'явились, належним чином про дату та місце судового засідання повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили.

Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання представник ПП « Старокінний», ОСОБА_7 не з`явилися, про час та місце розгляду справи в апеляційному порядку повідомлялися належним чином.

За змістом ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

У відповідності до ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, постановляючи рішення, суд першої інстанції цих вимог закону не врахував, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У судовому засіданні встановлено наступне.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 20.06.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 виданого Відділом ЗАГС Дзержинського району м. Пермь.

За час находження у шлюбі на ім*я ОСОБА_5 було придбано: житловий будинок, розташований по АДРЕСА_5 автомобіль OPEL OMEGA кузов № НОМЕР_1 , 1998 року випуску , квартира будівельний номер НОМЕР_3, розташована за адресою: АДРЕСА_1; квартира будівельний номер НОМЕР_5, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 22,23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 1 1 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Виходячи із змісту ст. 60 СК України законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Обов'язок з доведенням тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Враховуючи викладене, з урахуванням обставин справи, що згода на отримання грошової компенсації не надавалась, грошова компенсація відповідно до часток майна на депозит суду не вносилась, сторонами не визначено і не надана ринкова вартість майна, яке підлягає розподілу, тому судова колегія вважає, що розподіл майна необхідно провести в натурі, визнавши за кожною стороною по 1/2 частки нерухомого майна, а також порівну розподілити судові витрати по сплаті судового збору. Вимоги ОСОБА_4 щодо збільшення її частки в спільному майні до 2/3 є безпідставними.

За договором дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 укладений 19.08.2008р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 будинок було подаровано останньому.

18 вересня 2009р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про відступлення прав вимоги до Договору НОМЕР_3 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 07.02.2008р. квартира АДРЕСА_5 за тією ж адресою.

15.11. 2014 року за договором купівлі продажу укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 останній придбав автомобіль OPEL "OMEGA" - № кузова НОМЕР_2, 1998 року випуску.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначені договори майна, яке є спільною сумісною власністю були скоєні без згоди позивачки, тому їх необхідно визнати недійсними та:

визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та дворовими спорудами, що складаються з двоповерхового житлового будинку, загальною площею 342,7 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1489 кв.м;

визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.;

визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

визнати за ОСОБА_4. ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частини автомобілю OPEL "OMEGA" - № кузова НОМЕР_2, 1998 року випуску.

Висновок суду стосовно того, що зазначено майно є особистою власністю відповідача не відповідає матеріалам справи. Відповідачем не надано відповідні та належні докази, що майно є його особистою власністю. У судовому засіданні він не зміг пояснити яким чином гроші були переведені в Україну та чи переводились вони взагалі.

Висновок суду, стосовно того, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 зареєстрований на ім'я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2004р. було придбано за кошти від продажу 25.11.2004 р. будинку за адресою: АДРЕСА_6, не відповідає обставинам справи та спростовується наступним.

Правочин щодо придбання житлового будинку, який зараз виступає предметом спору по даній цивільній справі, було укладено 15.10.2004 р., тобто на 20 днів раніше ніж було укладено угоду по продажу іншого будинку, що мало місце 25.11.2004р. Тобто вказані обставини спростовують факт придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 за особисті кошти ОСОБА_5

Висновок суду стосовно того, що кошти в розмірі 100 000 доларів США від продажу ОСОБА_5 11.12.2007р. квартири АДРЕСА_3, Пермського краю, Російської Федерації були спрямовані на реконструкцію будинку АДРЕСА_5 не підтверджується жодним доказом та ґрунтується лише на односторонніх твердження позивача. Зі змісту тексту рішення не вбачається, якими доказами та взагалі з чого виходив суд, коли дійшов саме такого висновку.

Твердження суду стосовно того, що: «договір НОМЕР_3 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 07.02.2008р. та Договір НОМЕР_5 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 07.02.2008р., укладалися відповідачем в інтересах свого сина ОСОБА_6 за отримані кошти від нього, з чого суд робить висновок, що ОСОБА_5 не набував прав власності на квартири 30,31 по АДРЕСА_1, взагалі суперечить нормам матеріального права, та ґрунтуються на односторонніх припущеннях, що суперечать таким принципам як презумпція договору, змагальність сторін, належність та допустимість доказів тощо.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням змісту положень двох договорів про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, та презумпції договору передбаченій ст. 204 ЦК України, вбачається, що стороною по вказаним договорам виступав саме ОСОБА_5, а не будь-яка інша особа або ОСОБА_5 в інтересах якоїсь особи, як хибно зробив висновок суд.

Висновок суду стосовно того, що оскільки ОСОБА_5 не набував права власності на квартири АДРЕСА_1 тому вони не

можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суперечить нормам матеріального права.

Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Крім того, у відповідності до ст. 334 ЦК України право власності на квартиру виникає з моменту передачі майна.

Таким чином, у період шлюбу сторін, у зв'язку з виконанням ними умов договорів про пайову участь у будівництві об'єктів нерухомого майна виникло спільне подружнє майно в вигляді пайового внеску у будівництво, яке у подальшому повинно трансформуватися у зареєстроване права власності не квартири.

Висновки суду, щодо пов'язування правового статуту автомобілю у залежність від набуття права власності квартири, суперечить інституту допустимості та належності доказів та обґрунтованості змісту рішення та висновків суду, та пов'язаністю та залежністю правового режиму (приватна, спільна сумісна власність) автомобілю від правового режиму нерухомого майна, а саме квартир.

Виходячи із змісту ст. 60 СК України законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Обов'язок з доведенням тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Суд в супереч положенням вказаних норм, дійшовши висновку, що:

«Зазначені в позовній заяві твердження позивача щодо укладення договорів НОМЕР_3 та НОМЕР_5 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, а саме АДРЕСА_1 за спільні кошти та в інтересах сім'ї свого підтвердження в матеріалах справи не знайшли»;

«Крім того, позивачем не надано до суду належних доказів про свої доходи які б свідчили про Фінансову можливість придбання спірного автомобілю, або прийняття фінансової участі у його придбанні, тому суд не приймає до уваги доводи позивача, стосовно того, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя» всупереч положенням норм матеріального права про презумпцію спільності майна, набутого подружжям за час шлюбу, поклав на позивача обов'язок доведення цієї обставини, хоча в силу ч. З ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України саме на відповідача покладається обов'язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень щодо придбання спірного майна у шлюбі.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 почали проживати однією сім'єю та вести спільне господарство з кінця 1993 року, а 20.06.2003р. офіційно реєстрували свої шлюбні відносини та крім того, крім майна яке виступає предметом спору по данній справі вже перебуваючи у шлюбі сторони також придбавали і інше майно, яке також було відчужено у шлюбі : автомобіль Опель-Вектра згідно договору купівлі-продажу № 38 від 17 липня 2003 року, який було продано 18 липня 2007 року;

автомобіль Ниссан-Мурано, згідно договору купівлі-продажу від 18 липня 2004 року, який було продано 18 липня 2007 року за 40000 у.е.;

40% квартири за адресою: АДРЕСА_4. на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 2003 року.

Пізніше 19 грудня 2007 року ця частина квартири була подарувана брату чоловіка ОСОБА_9.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідач не надав суду докази того, чи гроші були дійсно переведені в Україну та яким чином.

Справа колегією суддів розглянута відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена колегією суддів та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.. 303, п. 2, ч.1,307, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2015 року скасувати.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку

за адресою: АДРЕСА_5 укладений 19.08.2008р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

- Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 18 вересня 2009р. укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Договору НОМЕР_3 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 07.02.2008р.;

Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 18 вересня 2009р. укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Договору НОМЕР_5 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 07.02.2008р.

Визнати недійсним договір купівлі продажу автомобілю OPEL "OMEGA" - № кузова НОМЕР_2, 1998 року випуску, укладеного 15.11.2014р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

- Визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та дворовими спорудами, що складаються з двоповерхового житлового будинку, загальною площею 342,7 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1489 кв.м;

- Визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

- Визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

- Визнати за ОСОБА_4. ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частини автомобілю OPEL "OMEGA" - № кузова НОМЕР_2, 1998 року випуску.

- Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі у розмірі 1529 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В.Ісаєва

Судді : О.Г Журавльов

О.С.Комлева

.