АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.

ШаховоїО.В.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про захист прав споживачів, визнання бездіяльності неправомірною та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року, -

у с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авто Просто» про захист прав споживачів, визнання бездіяльності неправомірною та стягнення коштів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року вказаний позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник ОСОБА_2, зокрема, посилається на ті обставини, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову. Зазначає, що суд не звернув уваги, що укладеною угодою встановлено лише порядок повернення грошових коштів, а строк виконання зобов'язання з повернення учаснику чистих внесків у зв'язку із розірванням угоди фактично не зазначено.

В суді апеляційної інстанції ТОВ «Авто Просто» - Нагорний А.Є. у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Особа, яка подала скаргу, ОСОБА_2 та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, представник подав заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку із затримкою слухання, однак повідомлені ним причини неявки неповажні, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 13 серпня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду № 0323502 з додатками № № 1, 2, 4 (а. с. 5-10).

_____________________________________________________

Справа № 752/5984/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/10283/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Дана угода укладена в рамках системи послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів (автомобілів) в групах АвтоТак, яку створено ТОВ «Авто Просто». Система встановлює відповідні механізми, які забезпечують придбання кожним із учасників автомобіля шляхом сплати його ціни невеликими щомісячними внесками протягом декількох років.

Предметом даної угоди є надання позивачу послуг, спрямованих на придбання товару в групах, а саме автомобіля марки «Chevrolet Cruze», вартістю 148000,00 грн. через програму «АвтоТак», організовану ТОВ «Авто Просто».

На виконання даної угоди позивач сплатив відповідачу щомісячних внесків на суму 118582,50 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року, розірвано угоду № 0323502 від 13 серпня 2010 року, яка укладена між ОСОБА_2 та ТОВ «Авто Просто» (а. с. 43-44, 45-46).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що відсутні правові підстави для стягнення з ТОВ «Авто Просто» коштів, оскільки останнім виконуються умови угоди, а строк виконання зобов'язання по поверненню коштів ОСОБА_2 відповідачем не настав відповідно до умов розірваної угоди.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року розірвано угоду № 0323502 від 13 серпня 2010 року, яка укладена між ОСОБА_2 та ТОВ «Авто Просто».

Відповідно до ст. 907 ЦК України, порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін.

Частиною 4 ст. 653 ЦК України зазначено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 13 угоди сторони чітко визначили порядок і наслідки розірвання угоди.

Відповідно до п. 13.1 угоди, учасник, який ще не отримав автомобіль, може розірвати угоду за власним бажанням, про що має повідомити АВТО ПРОСТО у письмовій формі.

Згідно положень ст. 13 угоди, поверненню підлягають лише сплачені чисті внески.

Відповідно до п. 13.3 ст. 13 угоди, сума чистих внесків, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці, коли такий учасник повідомив АВТО ПРОСТО про розірвання угоди, за вирахуванням відступного за відмову від угоди у розмірі двох цілих чистих внесків.

Відповідно до п. 13.2 ст. 13 угоди, учасник уповноважує АВТО ПРОСТО щомісяця здійснювати відрахування в розмірі 5 % від кожного сплаченого чистого внеску до фонду для повернення коштів.

Відповідно до п. п. 13.4.2 ст. 13 угоди, із фонду для повернення коштів АВТО ПРОСТО повертає чисті внески, дотримуючись наступних пріоритетів: в наступну чергу повертаються чисті внески тим учасникам, які розірвали угоду, не посилаючись на обставини, викладені в попередньому пункті. При цьому пріоритет у групі надається тому учаснику, який першим подав письмову заяву про розірвання угоди, а в разі, коли такі заяви було подано одночасно кількома учасниками, пріоритет надається учаснику, номер угоди якого є меншим.

Тобто угодою передбачено порядок повернення коштів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, позивач перебуває в черзі на повернення коштів, тобто строк виконання зобов'язання по поверненню коштів ОСОБА_2 компанією ТОВ «Авто Просто» не настав.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що відсутні підстави для визнання бездіяльності неправомірною щодо не повернення коштів в зв'язку з розірванням угоди та стягнення з відповідача коштів - суми періодичних платежів, що були сплачені на виконання угоди у розмірі 113 254,50 грн. При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог про стягнення неустойки на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 4440,00 грн.; 3 % річних у розмірі 6990,59 грн.; інфляційних втрат за період з 29 травня 2014 року до 14 червня 2016 року у розмірі 83808,33 грн.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що згідно укладеної угоди встановлено лише порядок повернення грошових коштів, а строк виконання зобов'язання з повернення учаснику чистих внесків у зв'язку з розірванням угоди фактично не зазначено, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, угодою № 0323502 від 13 серпня 2010 року передбачена подія, з настанням якої, відповідач зобов'язаний повернути позивачу сплачені ним чисті внески.

Частиною ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 13.4.1. ст. 13 угоди визначено, що зобов'язання відповідача по поверненню коштів учаснику має бути виконане з настанням черги учасника, яка формується відповідно до дати подання заяви про розірвання угоди, тобто пріоритет надається тому учаснику, який перший подав заяву про розірвання угоди, і ця подія - настання черги - має неминуче настати.

Крім того, судом вірно визначено на дату укладення угоди (13 серпня 2010 року) ТОВ «Авто Просто» не було фінансовою установою.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції від 15 грудня 2005 року, фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції від 15 грудня 2005 року, яка діяла на дату укладання угоди, передбачено перелік послуг, які вважаються фінансовими, однак послуга з адміністрування фінансових активів з придбання товарів в групах у вказаному переліку відсутня.

Закон встановлює, що кваліфікація (віднесення) певних операцій до фінансових послуг та визначення, чи відповідають певні операції критеріям фінансових послуг здійснюється лише в порядку, встановленому Законом.

При цьому Закон передбачає два механізми такої кваліфікації (ст. 28 Закону):

а) прийняття Верховною Радою України спеціального закону з питань регулювання окремого ринку фінансових послуг;

б) надання висновку уповноваженим органом, а саме Національною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Отже, до визначення певної операції як фінансової послуги Законом або висновком Нацкомфінпослуг діяльність осіб, які здійснюють такі операції, не підпадає під дію законодавства про фінансові послуги.

На дату укладання та розірвання угоди не існувало Закону, який визначав би послуги з адміністрування придбання в групах, як фінансові послуги. Також не існувало нормативно-правового акту уповноваженого органу про віднесення цих послуг до фінансових.

2 червня 2011 року Верховною Радою України було прийнято Закон № 3462-ІV від 2 червня 2011 року, який набрав чинності 9 січня 2012 року, яким до Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ч. 1 ст. 4 та вказану статтю було доповнено п. 111 такого змісту: фінансовими послугами вважаються такі послуги: адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Також, відповідно до Прикінцевих положень Закону № 3462-ІV, фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону.

На виконання вимог вказаного Закону ТОВ «Авто Просто» було отримано статус фінансової установи, що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 19 січня 2012 року.

Розпорядження Нацкомфінпослуг № 1676 «Про затвердження ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» було прийнято лише 9 жовтня 2012 року, а набрало чинності 12 листопада 2012 року.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, враховуючи зазначене, а також той факт, що угоду було укладено 13 серпня 2010 року, посилання позивача на те, що ТОВ «Авто Просто» зобов'язане було привести угоду у відповідність до ліцензійних умов, є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та спростовуються наведеним вище.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених ст. 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова