АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2087/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_8 звернулася з позовом до ОСОБА_9 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 09 липня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу мають сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

26 лютого 2016 року Придніпровським районним судом м. Черкаси шлюб між подружжям було розірвано.

За час сумісного життя у шлюбі було придбано за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2007 спірне майно квартиру АДРЕСА_1, вартість якої становила 15 000 грн. ОСОБА_5 квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Неповнолітня дитина, син ОСОБА_11, проживає та в подальшому буде проживати з ОСОБА_8, а з ОСОБА_9 не стягуються аліменти на утримання дитини, тому позивач вважає за можливе відступити суд від засад рівності часток сторін при поділі спільної квартири.

ОСОБА_8 просила суд:

- здійснити розподіл між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартири № 38, розташованої в будинку № 342 по вул. Ільїна в м. Черкаси;

- визнати за ОСОБА_8 право власності на 2/3 частини квартири № 38, розташованої в будинку № 342 по вул. Ільїна в м. Черкаси.

У квітні 2016 року ОСОБА_9 звернувся з зустрічною позовною заявою в якій просить визнати майно: квартиру № 38, розташовану в будинку № 342 по вул. Ільїна в м. Черкаси, особистою приватною власністю.

Дані вимоги обґрунтовує тим, що спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона була придбана виключно на кошти отримані ним від продажу квартири АДРЕСА_2, що належала на праві приватної власності йому та його матері ОСОБА_12, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17.12.1997 року органом приватизації виконавчого комітету Соснівської районної ради, а не за спільні кошти з ОСОБА_8

ОСОБА_9 зазначає, що за час знайомства та перебування в шлюбі з ОСОБА_8, остання не працювала, не мала доходу, майна та проживала з ним в квартирі АДРЕСА_3, яка належала йому та його матері. Одночасно, на час перебування у шлюбі, ОСОБА_9, мав незначний дохід, тому придбати спірну квартиру за кошти сімейного бюджету не міг.

А факт придбання квартири за кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 підтверджується договорами купівлі-продажу квартир, що посвідчені в один день - 23 січня 2007 року:

- договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 23.01.2007 року № 524,

- договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 23.01.2007 року № 171,

- договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 23.01.2007 № 168.

А оскільки кошти на придбання спірної квартири були отримані від продажу належної ОСОБА_9 з 1997 року (до укладання шлюбу з ОСОБА_8І.) 1/2 частин квартири АДРЕСА_6, і саме за ці кошти ним було придбано спірну квартиру, позивач за зустрічним позовом зазначає, що право спільної сумісної власності на таке майно у ОСОБА_8 не виникло і ця квартира є виключно його приватною власністю.

ОСОБА_9 просив суд:

- визнати за ОСОБА_9 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_7;

- судові витрати стягнути з ОСОБА_8

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2016 року позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено.

Визнано за ОСОБА_9 право особистої приватної власності на квартиру 38, що розташований за адресою: м. Черкаси вул. Ільїна будинок 342.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у серпні 2016 року ОСОБА_8 звернулася з апеляційною скаргою.

Зазначивши, що суд не врахував ту обставину, що до часу придбання квартири вони тривалий час проживали в шлюбі, працювали, в тому числі і вона, та отримували дохід та мали заощадження і, що придбання спірної квартири було здійснено також у шлюбі за спільні кошти, а тому ця квартира є спільним майном, а висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира, хоча і була придбана під час перебування сторін у шлюбі, але придбана за особисті кошти ОСОБА_9, - є повністю надуманим, необґрунтованим, незаконним та навіть несправедливим по відношенню до ОСОБА_8

Оскільки судом не надавалась належна оцінка доказам сторін по справі та не враховано всіх обставин справи, що призвело до таких висновків.

Апелянт не погоджується і з висновками суду, що достовірних відомостей та доказів того, що кошти, отримані в кредит були витрачені на поліпшення, житлових умов саме в цій квартирі, хоча даний факт підтверджується показами свідків, які були надані в суді першої інстанції.

А факт того, що вона періодично не працювала у звязку з доглядом за дитиною, не має ніякого значення для вирішення даного спору, оскільки квартира була придбана в 2007 році, кредит був погашений у 2008 року, а в цей період вона офіційно була працевлаштована та отримувала заробітну плату, і відповідно, теж наповнювала сімейний бюджет.

Також суд не врахував, що квартира була придбана за 15 тис. грн., а кредит на її ремонт та облаштування був отриманий в сумі 5 940 дол. США, що еквівалентно 29 997 грн., тому доводити той факт, що квартира була придбана за іншу суму, про що вказав суд, не має необхідності.

Апелянт просить суд скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_8 задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Даним критеріям оскаржуване рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, врахував розяснення надані Пленумом Верховного Суду України щодо порядку розгляду справ даної категорії, і як наслідок ухвалив рішення по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з цивільним позовом ОСОБА_8 на доведення своїх вимог про поділ квартири № 38, розташованої в будинку № 342 по вул. Ільїна в м. Черкаси, посилалася на ту обставину, що ця квартира була придбана в шлюбі за спільні кошти подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а тому підлягає поділу між сторонами як спільне майно подружжя, а з урахуванням тієї обставини, що спільна дитина сторін проживає з нею, просила відійти від засад рівності часток в спільному майні подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири /а.с.2-5/.

Звертаючись з зустрічним позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 послався на ту обставину, що спірна квартира № 38, розташованої в будинку № 342 по вул. Ільїна в м. Черкаси є його особистою власністю, оскільки була придбана виключно за кошти, які він отримав від продажу своєї 1/2 частини квартири АДРЕСА_8, якою він володів спільно з матірю, набувши її у власність до шлюбу з ОСОБА_8

Перевіривши доводи сторін суд встановив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.07.2005 року. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.02.2016 року шлюб між подружжям було розірвано /а.с. 6/.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 І-СР № 025554, від шлюбу мають сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.10/.

За час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_8 і ОСОБА_9 працювали на різних посадах, при цьому доказів, про здійснені сторонами за час їх спільного проживання в шлюбі заощадження, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не надали та про наявні грошові вклади здійснені ними під час шлюбу у банківських установах чи в інших установах, які мають право на отримання вкладів від населення, ні ОСОБА_8, ні ОСОБА_9 суду не надали та про наявність таких вкладів на їх імя суду не повідомляли.

Доказів про те, що до укладення шлюбу з ОСОБА_9 ОСОБА_8 мала заощадження чи майно, яке б було реалізоване нею в шлюбі, ОСОБА_8 суду не надала та про це в позовній заяві не зазначала.

У свою чергу, ОСОБА_9 довів, що до укладення шлюбу з ОСОБА_8 мав у власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_8, якою володів спільно зі свою матірю ОСОБА_12 і цю обставину визнає позивач за первісним позовом ОСОБА_8

Згідно договору купівлі-продажу від 23.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрованого у реєстрі за № 524, ОСОБА_12 та ОСОБА_9 продали ОСОБА_14 належну їм квартиру АДРЕСА_9.

За умовами даного договору вказана квартира була продана за 89 132 грн., з яких 13 382грн. було сплачено покупцем продавцям до укладення договору, а решту було сплачено після його укладення (п.2.2 Договору) /а.с.26/.

Враховуючи, що п.2.2 Договору було передбачено, що факт повного розрахунку покупця з продавцями за придбану квартиру АДРЕСА_10 має бути підтверджений заявою продавців після отримання ними коштів, колегією суддів було витребувано від приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_13 дані про посвідчення їх підписів на вказаній заяві.

З відповіді, що була отримання судом від приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за № 343/01-16 від 10.10.2016 року, вбачається, що даним нотаріусом дійсно 23 січня 2007 року за реєстровими номерами № 530, 531 було засвідчено справжність підпису ОСОБА_12 та ОСОБА_9 на заяві про повний розрахунок ОСОБА_14 за куплену у них квартиру, відповідно до договору купівлі-продажу від 23 січня 2007 року.

Відповідно до інформації, яка міститься у витягу з Державного реєстру правочинів вбачається, що приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_13 дані про вчинення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10 були внесені в реєстр 23 січня 2007 року о 14 год. 36 хв. /а.с.29/

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_15 та зареєстрованого у реєстрі за № 171, ОСОБА_9 придбав у ОСОБА_16 двокімнатну квартиру під № 38 в буд. 342 по вул. Ільїна в м. Черкаси за 15 000 грн. /а.с.27/.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_15 та зареєстрованого у реєстрі за № 168, ОСОБА_17 продала, а ОСОБА_12 придбала квартиру АДРЕСА_11 за 15 000 грн. /а.с.38/.

Відповідно до інформації, яка міститься у витягу з Державного реєстру правочинів, вбачається, що приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_15 дані про вчинення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 були внесені в реєстр 23 січня 2007 року о 16 год. 07 хв. /а.с.29/.

Доказів на спростування доводів ОСОБА_9 щодо часу продажу ним його частки в квартирі АДРЕСА_10 , суми коштів, які були ОСОБА_9 отримані внаслідок укладення договору купівлі-продажу його частки в ній, а також доказів на спростування ціни придбання ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_7 в розмірі 15 000 грн., ОСОБА_8 ні суду першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не надала. А зазначені нею заперечення в частині часу та ціни продажу і купівлі зазначеного нерухомого майна, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Тому враховуючи, що зазначені вище договори купівлі-продажу були вчинені в один день (23.01.2007 року), при цьому ОСОБА_9 продав свою частку в квартирі на дві години раніше від часу придбання спірної квартири, і що ціна квартири АДРЕСА_10 складала, згідно договору, 89 132 грн., які були отримані в день укладення даного договору то, відповідно, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що дана сума покриває вартість купівлі двох інших квартир: квартири АДРЕСА_7 за 15 000 грн. та квартири АДРЕСА_11 за 15 000 грн., які були придбані після реалізації квартири АДРЕСА_10.

А оскільки судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_9 належала 1/2 частки квартири АДРЕСА_10 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності виданого органом приватизації виконавчого комітету Соснівської районної ради від 17.12.1997 року, від продажу якої він отримав 44 566 грн., то колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції, що хоча спірна квартира була куплена й під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте придбання її було здійснено виключно за кошти ОСОБА_9, які той отримав від реалізації свої частки в особистому майні.

Тому суд першої інстанції вірно вказав, що ця квартира не може бути обєктом спільної сумісної власності, оскільки належних доказів про наявність спільних заощаджень на придбання квартири ОСОБА_8 не надала.

Що відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року, у якій зокрема зазначено, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, за встановлених обставин, суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, правомірно виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_7 не підлягає поділу, оскільки не є обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а є особистою власністю останнього і поділу між сторонами не підлягає.

А ОСОБА_8 піж час апеляційного розгляду справи цих висновків не спростувала та не довела протилежне, що ця квартира була придбана за кошти, які, як вказано в її первісному позові, були отримані за рахунок спільної праці під час перебування сторін у шлюбі.

Про інші підстави для набуття прав на майно ОСОБА_9, в тому числі й передбачені ч.1 ст.62 СК України, на які є посилання в апеляційній скарзі, ОСОБА_8 в своєму позові не зазначала, а відповідно до ст.11,303 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог.

При цьому, без зміни та доповнення позовних вимог, зазначаючи в ході розгляду справи про вчинені ремонтні роботи спірної квартири, ОСОБА_8 належних і допустимих доказів на підтвердження того, що придбана ОСОБА_9 квартира № 38, яка розташована в будинку № 342 по вул. Ільїна в м. Черкаси, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат сторін істотно збільшилася в своїй вартості, ОСОБА_8 суду не надала.

А її посилання на ту обставину, що на ремонт спільної квартири сторонами брався кредит у березні 2007 року, розмір якого перевищує вартість придбаної ОСОБА_9 квартири, який виплачувався за рахунок сімейного бюджету, та який був направлений на здійснення ремонту в квартирі та придбання меблів, що призвело покращення квартири, - суд відхилив правомірно. Оскільки сам факт отримання кредиту не підтверджує використання цих коштів саме на поліпшення квартири та не доводить, що внаслідок здійсненого ремонту квартира істотно збільшилася в своїй вартості, оскільки позивач за первісним позовом не надала належних доказів про проведені ремонтні роботи в квартирі та їх вартість. А про призначення експертизи для вирішення цього питання ОСОБА_8 та її представник ні в ході розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду клопотань не заявляла.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

А тому, з врахуванням встановлених обставин, матеріалів справи, доводів сторін та апеляційної скарги, положень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність ухваленого рішення, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, належить залишити без змін,

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 липня 2016 року відхилити.

Рішення Придніпровського рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про визнання майна особистою приватною власністю залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :