АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5575/16 Суддя доповідач Овсяннікова А.І.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Бездітко В.М., Довгаль А.П.

при секретарі - Дашковської Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 18 липня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, третя особа - Управління служб у справах дітей Московського району Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

В обґрунтування позову зазначає, що 21 жовтня 2008 року з ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 097/Р-08, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 40000 доларів США строком до 19 серпня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 20 серпня 2008 року уклали договір іпотеки № 097/Р-08, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру загальною площею 43,60 м2, житловою площею 26,90 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. Відповідачка умови кредитного договору не виконувала.

Рішенням суду від 20 жовтня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири Банком.

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уточнив позовні вимоги, пред'явивши позов також до ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1 третя особа - Управління служб у справах дітей Московського району Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

Зазначає, що згідно відповіді КП «Жилкомсервіс» від 12січня 2016 року разом з ОСОБА_1 зареєстрована її дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Остаточно просить виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, інших осіб, які проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Відповідачка в судове засідання не з'явилась.

Представник третьої особи рішення просила прийняти на розсуд суду в інтересах дитини.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 18 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, оскільки судом неповно з'ясовано обставини по справі.

Зазначає, що суд першої інстанції не перевірив наявність у власності відповідачів іншого постійного житла, до якого вони можуть бути виселенні, зокрема, судом не були витребувані данні з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Чинним законодавством не передбачено обов'язку Банку надавати особам, яких виселяють, інше постійне житло. Не передбачено обов'язку іпотекодержателя мати житловий фонд та надавати житло особам, яких виселяють з предмету іпотеки.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 20 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено Кредитну угоду № 097/Р-08 та Договір про видачу траншу № 097/Р-08-01.

Відповідно до умов кредитної угоди загальна сума кредиту в рамках кредитної Угоди 65000 доларів США, кредит надається на споживчі цілі.

Відповідно до Договору про видачу траншу, Банком надано відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 40000 доларів США на споживчі цілі строком до 19 серпня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 20 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 097/P-08 від 20 серпня 2008 року звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В частині виселення ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані або проживають у вказаній квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою відмовлено.

Згідно відповідді КП «Жилкомсервіс» в спірній квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

02 липня 2015 року Банком направлено ОСОБА_1 повідомлення про добровільне виселення з квартири її та всіх зареєстрованих осіб, що є предметом іпотеки, однак вимоги повідомлення виконано не було.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні підстави для виселення мешканців цієї квартири без надання їм іншого постійного житла.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-1449цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі 6-1049цс15.

Як вбачається з кредитної угоди та договору про видачу траншу від 20 серпня 2008 року цільове призначення Кредиту та траншу -споживчі цілі(п. 1.4 Кредитної угоди та п.14. Договору про видачу траншу).

За текстом договору іпотеки квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2004 року , тобто придбана до укладання кредитного договору з Банком.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить виселити відповідачів без надання іншого житла, а тому позов задоволенню не підлягає.

Що стосується посилання позивача, що судом не перевірена наявність у відповідачів іншого житла, в яке вони можуть бути виселені, то колегія виходить з наступного.

У відповідності до вимог ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачем не надано доказів наявності у відповідачів іншого житла та будь-яких клопотань з цього приводу позивачем заявлено не було.

За таких обставин підстав для виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» - відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 18 липня 2016 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: