СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/5266/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду міста Києва Семаніва Ю.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_2, підписану її представником ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним,

В С ТА Н О В И В:

15.09.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним та просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 11.03.2003 року.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано п'ятиденний строк для усунення недоліків, з підстав, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 ЦПК України.

На виконання вимог ухвали суду, 30.09.2016 року надійшла заява позивач про доручення квитанції про сплату судового збору та пояснень з приводу підсудності.

Вивчивши надані документи та пояснення, вважаю, що позивачем не надано належних документів, які б підтверджували підсудність даного позову саме Святошинському районному суду м. Києва.

При вирішенні питання про підсудність даного позову, вважаю застосування ч. 1 ст. 114 ЦПК України неправомірним, оскільки позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, оскільки суд під час розгляду позовів про визнання заповітів недійсними, як виду одностороннього правочину, не встановлює обсяг спадкового майна спадкодавця. У зв`язку з чим, до позовів про визнання заповітів недійсними застосовуються загальні правила підсудності.

З викладених у позовній заяві пояснень, вбачається, що відповідач являється громадянином Канади, а відповідно до ст. 414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтями 76 та 77 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначені підстави підсудності справ з іноземним елементом судам України.

Зокрема, п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 76 вказаного Закону визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків виключної підсудності, та якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження.

Ухвалою від 23 вересня 2016 року позивачу надавався строк для подання до суду документів на підтвердження того, що відповідач має в Україні місце проживання або місцезнаходження, або про наявність домовленості з відповідачем про розгляд справи судом України, однак вказані документи позивачем надані не були, у тому числі і документи, що зазначена позивачкою адреса відповідача є останнімвідомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Посилання позивача на можливість застосування аналогії закону при визначені підсудності по даному позову, вважаю безпідставним, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), якщо спірні відносини не врегульовані законом.

Визначення підсудності судам України справ з іноземним елементом, врегульовано Законом України "Про міжнародне приватне право", тому підстав для застосування аналогії закону не має.

Також при прийнятті даного рішення враховано, що між Україною та Канадою не укладено Договору про правову допомогу по цивільним справам та про вручення судових документів, що позбавляє суд можливості повідомити належним чином відповідача про подачу даного позову та існування спору у суді, що у свою чергу позбавляє можливості відповідача на захист власних інтересів, і може бути підставою для звернення до Європейського суду з прав людини.

Отже, станом на 03 жовтня 2016 року вказані в ухвалі суду недоліки позивачами та їх представником не усунуто.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним ( Рішення Суду у справі " Жоффре де ля Прадель проти Франції " від 16 грудня 1992 року).

У відповідності до ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений судом строк не виконає у повному обсязі вимоги викладені в ухвалі про усунення недоліків, позовна заява вважається не поданою та повертається позивачу.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 3 та ч. 5 ст. 121 ЦПК України, заява повертається у випадку не підсудності цьому суду, та одночасно роз'яснює, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ч. 2,3,5 ст. 121 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну ОСОБА_2, підписану її представником ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним - визнати неподаною та повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачу разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ю.В. Семаніва