У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання спадкового договору; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкоди у виконанні спадкового договору за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 1 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 3 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 27 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_4 укладено спадковий договір, за умовами якого він передає, після своєї смерті, у власність відповідачки належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться у АДРЕСА_1. Відповідачка, за вищевказаним договором, зобов'язалась забезпечувати його щоденним трьохразовим калорійним харчуванням, у період знаходження у лікарні в зв'язку з хворобою кожен день відвідувати його, згідно з рецептами лікарів забезпечувати належними лікарськими засобами, один раз на тиждень прибирати у будинку.

Позивач указував про те, що відповідачка не виконує взяті на себе зобов'язання за спадковим договором, а саме не звертає уваги на його стан здоров'я, не забезпечує харчуванням та медикаментами, не відвідує та відмовляється виконувати його розпорядження.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив розірвати спадковий договір від 27 лютого 2008 року.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 27 лютого 2008 року між нею та ОСОБА_3, її рідним дядьком, укладено спадковий договір, умови якого вона виконує у повному обсязі. Проте ОСОБА_6 та ОСОБА_7 налаштовували ОСОБА_3 негативно щодо неї, унаслідок чого він став перешкоджати їй у доступі до будинку, викидає придбані нею продукти харчування.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просила зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у виконанні зазначеного вище спадкового договору.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 8 грудня 2015 року позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 1 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 3 березня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 будь-яких перешкод у виконанні спадкового договору, укладеного 27 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У задоволенні решти позову ОСОБА_4 відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що підстави для розірвання вищевказаного спадкового договору відсутні, оскільки ОСОБА_3 сам не бажав отримувати допомогу від ОСОБА_4 та не надав доказів ненадання нею такої допомоги. ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за вказаним договором виконувала у повному обсязі й факт перешкоджання ОСОБА_3 їй у виконанні таких обов'язків підтверджуються показаннями свідків.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 27 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено спадковий договір.

У п. 1 зазначеного вище договору передбачено, що ОСОБА_3 (відчужувач) передає, після своєї смерті, у власність ОСОБА_4 (набувач майна) належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться у АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 6 вказаного договору за згодою сторін на набувача майна покладається обов'язок забезпечувати відчужувача щоденним трьохразовим калорійним харчуванням, у період знаходження у лікарні в зв'язку з хворобою кожен день відвідувати його, згідно з рецептами лікарів забезпечувати належними лікарськими засобами, один раз на тиждень прибирати у будинку, здійснювати щоденні прогулянки на свіжому повітрі.

Також судами встановлено, що ОСОБА_3 уже звертався до суду з позовом про розірвання вказаного спадкового договору, проте рішенням апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2013 року рішення суду першої інстанції про задоволення позову було скасовано і у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Пред'являючи даний позов, ОСОБА_3 зазначав, що в касаційному порядку вказане рішення апеляційного суду не оскаржував через свій фізичний та майновий стан, а також у зв'язку з тим, що відповідачка запевнила його, що умови договору буде належним чином виконувати. Проте ОСОБА_4 свої зобов'язання знову не виконує.

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є інвалідом першої групи, а, отже, немає можливості самостійно займатися домашнім господарством та потребує постійного стороннього догляду, унаслідок чого ним і було укладено спірний спадковий договір.

Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно з ч. 1 ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Районним судом також установлено, що відповідно до договору про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) громадянина з ІІІ групою рухової активності догляд за позивачем здійснює соціальний робітник, а саме ОСОБА_8, яка купує йому продукти за грошові кошти позивача, та готує їжу.

Крім того, соціальний робітник відвідує ОСОБА_3 лише двічі на тиждень, унаслідок чого він звертався за допомогою до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що підтверджувалось їх показаннями, наданими як свідками. Проте, суди послались лише на показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, допитаних за клопотанням відповідачки, щодо виконання ОСОБА_4 вимог спадкового договору, які є її родичами або друзями (брат, дочка, однокласниця).

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України належним чином не дослідили, чи порушувала ОСОБА_4 умови спірного спадкового договору та, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суди взяли до уваги лише показання свідків зі сторони ОСОБА_4 і взагалі не дослідили показання свідків зі сторони ОСОБА_13 та не мотивували, з яких саме підстав такі показання не були взяті до уваги, чому надана перевага одним доказам над іншими, що є порушенням вимог ст. 212 ЦПК України.

Крім того, суди не вказали, яким чином можливо виконати рішення суду про зобов'язання людини похилого віку, інваліда приймати особисту, індивідуальну, медичну допомогу тощо від особи, до якої у позивача немає довіри і з якою він не бажає спілкуватися.

Отже, судові рішення належним чином не мотивовані, ухвалені на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 1 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 3 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта