АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Винту Ю. М.

Суддів : Кулянди М.І., Одинака О.О.

При секретарі : Герман Я.І.

За участю: позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Чернівецької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, посилаючись на наступне.

25.10.2012 року між нею та відповідачем було укладено шлюб від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5, який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 03.11.2014 року шлюб було розірвано. Спочатку сторони досягли усної згоди щодо участі кожного з батьків у виховані сина, проте згодом у неї з відповідачем виникли суперечки, а тому в інтересах здоров'я дитини вона звернулась з відповідним позовом до суду про визначення місця проживання дитини. В ході судового розгляду справи між ними було укладено мирову угоду та визначено місце проживання дитини разом з матір'ю, а також встановлено порядок участі батька у виховані та спілкуванні з сином.

Крім того, за рішенням суду з відповідача на її користь стягуються аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісяця, що є недостатнім для нормального матеріального забезпечення розвитку дитини, оскільки в середньому на місяць вона витрачає близько 4000 і грн. на утримання сина.

30.05.2015 року між нею та громадянином Канади ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб і вони мають намір створити міцну родину у Канаді, оскільки її чоловік є громадянином Канади, постійно проживає та працює у цій країні, матеріально забезпечений, має власне житло, проявляє турботу до її сина, допомагає морально та

________________________________________________________________________________________________

№22ц-794/ 80 /16 р. Головуючий у 1 інстанції: Скуляк І. А.

Категорія : 48 Доповідач: Винту Ю.М.

матеріально.

У зв'язку з наведеним, вона має намір разом з сином виїхати на постійне місце проживання в Канаду, проте відповідач відмовляється надати передбачений законодавством України дозвіл на виїзд дитини за кордон. Просила позов задовольнити.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18 листопада 2015 року позов задоволено.

Надано дозвіл на виїзд за межі України в країну Канада на постійне місце проживання, малолітній дитині ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі його матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без дозволу (згоди) та супроводу його батька ОСОБА_3

Дозволено ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_3 оформити документи для виїзду малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Канади.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір - 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом зроблено помилковий висновок, що його участь у вихованні дитини має епізодичний характер, що підтверджується його згодою на умови мирової угоди затвердженої 08.07.2015р. Першотравневим районним судом м.Чернівці.

На мирову угоду він погодився, оскільки позивачка запевнила, що не має наміру змінювати місце проживання та виїзджати за кордон, чим фактично ввела його та суд в оману.

Судом зроблено помилковий висновок, що виїзд сина разом із ОСОБА_1 за кордон на постійне місце проживання до Канади не буде суперечити інтересам дитини та буде відповідати засадам справедливості, добросовісності та розумності сімейних відносин та не буде перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини, оскільки дитина буде проживати в іншій країні, а відповідач зможе брати участь у її вихованні тільки через відеозв'язок «Скайп», якщо не буде перешкод з боку матері.

Судом необгрунтовано надано перевагу доказам, поданим позивачкою, а саме, що дитина буде проживати у сім'ї разом із матір'ю та її чоловіком - громадянином Канади, який має стабільне джерело доходу, має постійне місце проживання і житло у провідній, високорозвинутій країні світу, буде мати усі можливості для збереження здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, здобуття належної освіти.

З даним висновком суду він не погоджується, оскільки є рідним батьком дитини, любить сина та має змогу забезпечити йому належні умови для проживання та розвитку в Україні, а надані позивачкою докази вважає не належними, оскільки вони не оформлені відповідно до норм міжнародного права.

Прийняте рішення суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, оскільки позбавляє його можливості брати участь у вихованні сина.

Позивачка не надала суду докази на підтвердження факту його ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, що також є окремою підставою для відмови у задоволенні її позову.

Надавши дозвіл на виїзд сина за межі України на постійне місце проживання в Канаду судом порушено норми матеріального права, оскільки вирішення зазначеного питання у судовому порядку діючим законодавством України не передбачено, що підтверджується рішеннями(ухвалами) ВСС України від 21.05.2014р., 11.06.2014р. та 15.07.2015р.

В запереченні на апеляційну скаргу позивачка просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона позбавила можливості відповідача довести в суді законність його прав у справі № 725/1479/15-ц за позовами обох сторін про визначення місця проживання дитини, по якій 08.07.2015р. було укладено мирову угоду, на яку нібито ОСОБА_3 погодився за умови гарантії невиїзду позивачки закордон, не відповідають дійсності. Саме відповідач та його представник ініціювали укладення мирової угоди, обіцяючи пізніше вирішити питання надання згоди ОСОБА_3 на виїзд дитини за кордон. Але відповідач таким чином ввів її в оману.

Вона погодилась на умови мирової угоди, коли за рішенням Чернівецької міської ради №327/11 від 09.06.2015р. вже було надано висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з нею, а не з відповідачем. Таким чином рішення суду мало бути прийнятим з врахуванням всіх обставин справи на її користь. У мировій угоді не має умови про те, що вона зобов'язується не змінювати місце проживання.

Епізодичний характер участі відповідача у вихованні дитини доведено : укладенням мирової угоди від 08.07.2015р.; її позовом про розірвання шлюбу від 14.10.14р.(визнаним відповідачем), в якому зазначено, що дитина перебуває на її утриманні; змістом рішення суду від 03.11.2014р. про розірвання шлюбу з якого вбачається, що відповідач визнав позов; довідками від 24.03.2015р. та від 11.06.2015р., які підтверджують що за її заявою дитину поставлено на облік та зараховано в ДНЗ №9; рішенням суду від 08.07.2015р. про стягнення аліментів з якого вбачається, що відповідач самостійно не надавав допомогу для утримання дитини.

Суд першої інстанції вірно врахував вік дитини, ступінь участі обох батьків у її вихованні, всі надані нею докази, та дійшов правильного висновку, що виїзд дитини разом із нею за кордон не буде суперечити інтересам дитини, буде відповідати засадам справедливості, добросовісності та розумності сімейних відносин та не буде перешкоджати відповідачу брати участь у вихованні дитини.

Вона ніколи не перешкоджала відповідачу у здійсненні його прав щодо сина, але після вчинення відповідачем дій, які могли зашкодити здоров'ю дитини, вона була змушена звернутись до суду і службу у справах дітей.

Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15.06.15р. прийнято рішення про визначення місця проживання ОСОБА_5 із матір'ю - ОСОБА_1

Факт створення нею нової сім'ї було доведено : показами свідка ОСОБА_7; свідоцтвом про шлюб від 30.05.2015р.; свідоцтвом про вінчання від 31.05.2015р.; копією паспорта ОСОБА_7; довідкою від 22.10.2015р. та документами, що підтверджують наявність у власності ОСОБА_7 в Канаді квартири та доходів.

Судом також було правильно встановлено, що вона почала оформлення документів для виїзду на проживання до чоловіка в Канаду та за відсутності згоди відповідача на виїзд дитини закордон була змушена звернутися з позовом до суду.

Вона та ОСОБА_7 народилися в Чернівцях, мають багато рідних у місті і тому часто приїжджатимуть в Чернівці, що буде надавати можливість відповідачу виконувати свої батьківські обов'язки.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі ст.6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У відповідності до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які вповноважені ними.

Порядок виїзду неповнолітніх та малолітніх громадян України за кордон визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетину державного кордону громадянами Вкраїни, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У відповідності до п. 4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою ягодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного масового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, наданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення (відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон на постійне місце проживання, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, які залишаються в Україні, або без такої згоди за наявності рішення суду.

Крім того, з наведених вище норм права, зокрема абз. 2 п.п. 2 п. 4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, вбачається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-ти річного віку або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст.ст. 3. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділяєтися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Судом встановлено, що 25.10.2012 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 03.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано (а/с 7,11).

Згідно копії свідоцтва про шлюб, 30.05.2015 року між позивачкою ОСОБА_1 та громадянином Канади ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб (а/с 25,26).

У зв'язку з укладенням шлюбу з громадянином іншої держави, позивачка виявила бажання змінити місце проживання та разом з сином виїхати на постійне місце проживання в Канаду.

Зібраними по справі доказами також встановлено, що між сторонами часто виникали побутові конфлікти з приводу участі у вихованні їх спільного сина, що підтверджується копіями висновків Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області за результатами перевірки звернень ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а/с 16,22).

Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.07.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали між собою мирову угоду за умовами якої сторони визначили місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1; в разі зміни місця проживання ОСОБА_5, ОСОБА_1 зобов'язується завчасно попередити ОСОБА_3 про намір змінити місце проживання дитини із зазначенням адреси проживання дитини.

Сторони домовились про участь у виховані дитини і встановили порядок побачення ОСОБА_3 із сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1: щопонеділка з 09.00 год. до 13.00 год.; щовівторка, щочетверга та щосуботи з 15 год. до 20.00 год. без присутності ОСОБА_1 У свою чергу, ОСОБА_1 не перешкоджатиме ОСОБА_3 у побаченнях та у спілкуванні із сином відповідно до вищевказаного графіку (а/с 15).

Не обгрунтованими є доводи апелянта про те, що він підписав мирову угоду через обіцянку позивачки не змінювати місце проживання ти переїжджати закордон, а також про те, що підписуючи мирову угоду позивачка не мала наміру її виконувати, чим позбавила відповідача можливості довести обгрунтованість його позову про визначення місця проживання дитини.

Зі змісту ухвали Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.07.2015р. та матеріалів цивільної справи вбачається, що під час розгляду судом першої інстанції справи №725/1479/15-ц за позовами обох сторін про визначення місця проживання дитини відповідачем ОСОБА_3 позовні вимоги про встановлення порядку спілкування з дитиною не заявлялися, оскільки був відсутній спір між сторонами щодо його участі у спілкуванні з дитиною.

Таким чином, за наявності рішення органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини с позивачкою, на думку колегії, укладання мирової угоди з умовами, які виходять за межі заявлених сторонами позовних вимог у справі №725/1479/15-ц, підтверджує саме доводи позивачки про її бажання таким чином піти на зустріч відповідачу заради вирішення в подальшому вже існуючого спору про надання дозволу на виїзд дитини з нею на постійне місце проживання в Канаду.

Також необгрутованими є доводи апеляційної скарги про відсутність доказів про звернення позивачки до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини закордон, що на думку відповідача є свідченням відсутності спору між сторонами та ще однією з підстав для відмови у позові.

У своєму запереченні на позовну заяву відповідачем ОСОБА_3.(а.с.71-77) зазначено, що у лютому 2015 року позивачка звернулася до нього з проханням надати дозвіл для виїзду дитини з нею за кордон на постійне місце проживання(а.с.73).

З висновку Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області від 10.04.2015р. по матеріалам перевірки ЄО 3593 від 24.03.2015р.(а.с.22) також вбачається, що позивачка зверталася до відповідача за отриманням дозволу для виїзду з дитиною на постійне місце проживання за кордон.

Під час розгляду справ судом апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 також зазначив, що він не бачить можливості виїзду позивачки за кордон разом із дитиною, а тільки за умови залишення дитини в Україні.

Під час прийняття рішенням про задоволення позову судом першої інстанції дано правильну оцінку наявним в матеріалах справи доказам на підтвердження належного виконання позивачкою своїх обов'язків по утриманню та вихованню дитини, наявності мирової угоди згідно якої дитини проживає з позивачкою.

Судом першої інстанції також було зроблено правильний висновок про неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків.

Так, з матеріалів перевірки органу внутрішніх справ(а.с.16-22) вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не повернув позивачці сина ОСОБА_5, який мав перебувати у нього 24 квітня 2015 року з 15.00 години до 21.00 години за домовленістю сторін, що змусило позивачку ОСОБА_1 звернутися у чергову частину Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області з відповідною заявою, та вжиттю працівниками органу внутрішніх справ заходів для повернення дитини. Під час вилучення дитини ОСОБА_5 від будь яких пояснень працівникам міліції відмовився.

Викладені відповідачем ОСОБА_3 у своєму запереченні(а.с.71-77) обставин, які негативно характеризують позивачку ОСОБА_1, також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, оскільки відповідачем не було надано суду належні та допустимі докази на їх підтвердження.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що діючим законодавством не передбачено вирішення питання про надання дозволу для виїзду дитини на постійне місце проживання за кордон в судовому порядку, оскільки аналіз прийнятих на протязі 2012-2015 р.р рішень ВСС України свідчить про протилежне.

30.05.2015 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із громадянином Канади ОСОБА_7

Зважаючи на те, що родина має намір виїхати разом із малолітнім ОСОБА_5 на постійне місце проживання до Канади, але батько дитини ОСОБА_3 заперечує проти цього, ОСОБА_1 просила суд надати їй дозвіл на виїзд сина за кордон.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

За Принципом 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

Як встановлено судом перої інстанції, ОСОБА_3 не заперечував проти проживання сина зі своєю матір'ю, однак згоди на виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон не давав через те, що він у такому випадку буде позбавлений спілкування та участі у вихованні сина.

Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.07.2015р. затверджено мирову угоду сторін, якою вони визначил, що дитина буде проживати з позивачкою ОСОБА_1

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Судом першої інстанції було правильно враховано зазначені положення Декларації прав дитини та законодавства України, звернуто увагу на докази про доходи чоловіка позивачки - ОСОБА_7, наявність у нього житла, його відношення до малолітнього ОСОБА_5 та зобов'язання по утриманню останнього.

Судом також було правильно визначено, що оформлення ОСОБА_1 документів необхідно саме для виїзду разом із дитиною за кордон на постійне місце проживання без згоди та супроводу батька.

Зібраними по справі доказами позивачкою доведено факт її звернення до компетентних органів Канади із заявами про надання дозволів про її виїзд у Канаду разом із дитиною на постійне місце проживання де вона та дитина забезпечені житлом, а також те, що одночасне вирішення зазначеного питання неможливо без вирішення питання про надання батьком дитини згоди на виїзд дитини за межі України на постійне місце проживання.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст. 313 ЦК України, дійшов вірного висновку про те, що в інтересах малолітньої дитини необхідно надати дозвіл позивачці на виїзд за державний кордон України до Канади на постійне місце проживання разом з сином ОСОБА_5 без згоди і супроводу батька.

Аналіз прийнятих Вищим спеціалізованим судом України рішень за 2012-2015р.р. також свідчить, що приймаючи рішення про надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон із мамою без згоди батька судами в першу чергу враховувалися інтереси неповнолітньої дитини, гарантії можливості її нормального життя та розвитку, наявність постійного місця для її проживання, наявність дозволу компетентних органів на в?їзд та проживання в іншій країні, можливість осіб утримувати дитину, а також гарантії можливості участі другого з батьків у її вихованні(ухвали від 19.03.2012р., 05.03.2013р., 09.10.2013р., 16.10.2013, 15.07.2013р., 06.08.2014р.).

Зібраними по справі доказами доведено, що позивачка завжди сприяла можливості ОСОБА_3 приймати участь у вихованні дитини.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі.

Всупереч вимогам ст.ст.60, 131 ЦПК України, відповідач не надав суду першої та апеляційної інстанції належні та допустимі докази на спростування доводів позивачки викладених у позові.

Враховуючи наведене, колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального й процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

Згідно з оригіналом: