Справа №490/3159/16-ц 11.10.2016 11.10.2016 11.10.2016
Справа № 490/3159/16-ц Головуюча в першій інстанції Подзігун Г.В.
Провадження № 22ц/784/2208/16 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4,

представника відділу ДВС Собчук А.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3

та апеляційну скаргу ОСОБА_7

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_7

третя особа - Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - відділ ДВС)

про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

ВСТАНОВИЛА:

05 квітня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам за період з липня 2009 року по червень 2015 року в сумі 42 185 грн. 95 коп.

Позивач зазначав, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16 липня 2007 року і до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження №33607395 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3-5023, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 29 листопада 2012 року. Згідно довідки- розрахунку від 09 вересня 2015 року заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 липня 2015 року становить 42 185 грн. 95 коп. Проте, вважає, що відповідачка безпідставно та без поважних причин не пред'являла до липня 2012 року виконавчий лист до виконання.

Посилаючись на викладене, вимоги ст. 197 СК України та ст. ст. 22, 25, 74 Закону України «Про виконавче провадження» позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Звільнено ОСОБА_6 від сплати аліментів на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнутих на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року, за період з липня 2009 року по червень 2012 року включно в розмірі 17 344 грн. 51 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду змінити та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду є незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_6 в задоволенні позову в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права. Крім того, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та відповідачки, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6, в межах її доводів, не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_7, в межах її доводів, підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 стягнуто на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину, починаючи з 16 липня 2007 року і до повноліття дитини.

Відповідачка в суді першої інстанції пояснила, що до 2012 року працювала у іншій державі, сама забезпечувала дитину. Крім того, в рішенні суду про стягнення аліментів була допушена описка, а саме: зазначено ОСОБА_6 по батькові «ОСОБА_6» замість «ОСОБА_6».

08 травня 2012 року ОСОБА_7 звернулася до суду із заявою про виправлення описки у вищезазначеному заочному рішенні суду, яка ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва суду від 08 червня 2012 року була задоволена (а.с. 89).

12 липня 2012 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконачий лист 2-3-5023/2007 (а.с. 30-31).

Судом першої інстанції встановлено, що постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом (а.с. 33) та 22 травня 2015 року і 01 липня 2015 року направлена вимога ОСОБА_6 про погашення заборгованості.

03 липня 2015 року винесена постанова державного виконавця про примусовий привід боржника, а 09 липня 2015 року здійснено вихід державного виконавця за місцем проживання ОСОБА_6 для перевірки майнового стану боржника.

Згідно довідки Ленінського відділу ВДВС заборгованість ОСОБА_6 по сплаті аліментів за виконавчим листом № 2-3-5023/07 за період з липня 2009 року по червень 2015 року складає 42 185 грн. 95 коп. Вказана заборгованість нараховалася державним виконавцем відповідно до вимог ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакціі на час ухвалення рішення) і п. 7.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень за правилами ч. 3 ст. 195 СК України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, а батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст. 180 СК України).

Всупереч вимог ст. 60 ЦПК України позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про підстави звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, яка утворилась за період з липня 2009 року по червень 2015 року в судовому засіданні не надав. Відсутні також будь-які докази того, що за вказаний період часу ОСОБА_9 добровільно надавав матеріальну допомогу відповідачці на утримання неповнолітньої дитини.

Положенням ч. 3 ст. 197 СК України (виключена ЗУ № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року), дійсно визначено, що суд може звільнити платника від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Разом з тим, ст. 194 СК України передбачено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

За таких обставин, державним виконавцем Ленінського відділу ВДВС, у відповідності до ч. 1 ст. 194 СК України правомірно було нараховано ОСОБА_6 заборгованість по аліментах за три попередні роки, враховуючи, що доказів про сплату позивачем аліментів за вказаний період часу суду не надано.

Крім того, судом першої інстанції при частковому задоволенні позову не врахувано, що положення норми ч. 3 ст. 197 СК України може бути реалізовано у випадку, коли судом встановлено пропуск строку пред'явлення виконавчого документа до виконання.

За змістом ч. 3 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів) можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

При цьому, відповідачка пред'явила виконавчий лист до виконання 26 липня 2012 року, тобто в межах строку, встановленого законом.

Посилання представника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що останьому не було відомо про стягнення з нього аліментів на сина не заслуговують на увагу, оскільки про наявность у нього дитини, яка потребує матеріальної і моральної підтримки, ОСОБА_6 було відомо.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на те, що суд у своєму рішенні не обґрунтував, чому необізнаність позивача про наявність виконавчого провадження не є іншою обставиною в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України.

Так, частина 2 ст. 197 СК України вказує на те, що за позовом платника аліментів, суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою, або іншою обставиною, що має істотне значення.

Під іншими обставинами вважається наприклад, знаходження у лавах Збройних Сил України на строковій службі; тяжке матеріальне становище або склалися несприятливі обставини для нього, які утруднюють сплату аліментів.

Необізнаність позивача про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів на неповнолітню дитину не позбавляло останнього від його обов'язку забезпечувати належне утримання дитини.

Таким чином, у ОСОБА_6 відсутня будь-яка тяжка хвороба, а заборгованість по аліментам виникла лише з підстав ухилення від свого батьківського обов'язку, щодо утримання дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 XII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування та зміни рішення суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норму матеріального права (ч. 3 ст. 197 СК України), що призвело до неправильного вирішення справи, постановлене судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК підлягають стягненню з позивача на користь відповідача понесені останньою судові витрати у зв'язку з подачею апеляційної скарги в сумі 606 грн. 32 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позова ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 606 грн. 32 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: В.В. Коломієць

Л.М. Прокопчук