АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - КУЗНЕЦОВОЇ О.Ю.,ХІЛЬ Л.М.,

за участю секретаря ШЕВЧЕНКО І.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрьского районного суду м. Полтави від 8 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь банк», про стягнення боргу і звернення стягнення на майно боржника.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом у якому зазначила, що до 10.11.08 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем.

Під час шлюбу 10.10.06 року подружжям за рахунок її особистих коштів та за рахунок банківського кредиту придбано однокімнатну АДРЕСА_1 вартістю 26 000 доларів США.

Право власності на придбану квартиру зареєстровано на імя відповідача.

З метою придбання квартири відповідачем 10.10.06 року укладено кредитний договір № 45/06-Н із акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» (правонаступник публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь банк») на 13 000 доларів США під 11% річних строком на 15 років (т.3 а.с.6-9).

Поручителем за цією кредитною угодою виступила позивачка (т.3 а.с.5).

У листопаді 2008 року після розлучення відповідач припинив сплату кредитних коштів, а позивачка, як поручитель, повертала позику одноосібно та у червні 2012 року достроково її повернула.

Загальна сума здійснених нею виплат складає 15 116,9 доларів США та 3 436,1 грн., що за курсом НБУ на час звернення до суду складає 15 116,9х7,99+3 436,1 = 124,265,48 грн.

На підставі ч.2 ст.556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобовязанні, зокрема й ті, що забезпечували його виконання.

Просила стягнути із відповідача 124 265,48 грн.

Сторонам на праві спільної сумісної власності належить однокімнатна АДРЕСА_1.

Також просила визначити частки у АДРЕСА_1, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, по ? позивачці та відповідачу.

У порядку виконання рішення просила звернути стягнення на належну відповідачеві ? частину АДРЕСА_1 та відшкодувати 1 242,65 грн. судових витрат.

У березні 2015 року у звязку із зміною курсу долара США НБУ позивачка збільшила позовні вимоги щодо стягнення до 391 807,7 грн.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 заявила додаткові вимоги про скасування реєстрації права власності на АДРЕСА_1 на імя відповідача та наступну реєстрацію зазначеної квартири на її імя.

Рішенням Октябрьского районного суду м. Полтави від 8 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по ? частини у праві спільної власності на АДРЕСА_1.

Стягнуто із відповідача 391 807,70 грн. заборгованості за кредитним договором від 10.10.06 року із АТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступник публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь банк») на користь позивачки.

В рахунок погашення боргу звернуто стягнення на ? частину АДРЕСА_1 шляхом визнання за позивачкою права власності на ? частину квартири, що належить ОСОБА_2

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на АДРЕСА_1.

Визнано право власності на АДРЕСА_1 за позивачкою.

В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення місцевого суду з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права з ухваленням нового про відмову в позові.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню частково.

За змістом ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, укладення ОСОБА_2 з метою придбання житла 10.10.06 року кредитного договору № 45/06-Н із акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» (правонаступник публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь банк») на 13 000 доларів США під 11% річних строком на 15 років (т.3 а.с.6-9) і поручительства за цією кредитною угодою з боку позивачки (т.3 а.с.5).

Також місцевим судом вірно встановлено, що починаючи із листопада 2008 року після розірвання шлюбу кредитну заборгованість за договором №45/06 від 10.10.06 року ОСОБА_3 сплачувала одноосібно, як поручитель.

Зазначений юридичний факт раніше встановлено рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та припинення частки у спільній частковій власності і сторонами у тій справі не оспорювався, тому на підставі ст.61 ЦПК України, доведенню у цій справі не підлягає.

Відповідно до ч.2 ст.556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Підставою заміни кредитора є юридичний факт виконання третьою особою (поручителем) зобовязання боржника, зокрема така заміна здійснюється автоматично, у силу прямої вказівки закону (ч.2 ст.556 ЦК України).

Таким чином, висновок місцевого суду про необхідність відшкодування із боржника - відповідача на користь позивачки поручителя коштів, сплачених замість нього на користь банку відповідає вимогам чинного законодавства.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та припинення частки у спільній частковій власності також раніш встановлювалося, що спірна квартира придбана сторонами у шлюбі та відповідно до ст.60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності (т.3 а.с.16).

Згідно до ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

На підставі ст.366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Як убачається із ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

У справі відсутні відомості про наявність у ОСОБА_2 іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення і його працевлаштування, проте наявна довідка про заборгованість по аліментах на користь позивачки на утримання спільного неповнолітнього сина починаючи із серпня 2010 року.

На питання апеляційного суду представник відповідача пояснила, що відомості про працевлаштування відповідача та погашення ним боргу по аліментах у неї відсутні.

За таких обставин звернення місцевим судом стягнення на ? частку у праві власності боржника відповідача на спільну із відповідачкою квартиру у рахунок відшкодування коштів, сплачених нею у рахунок погашення його боргу як поручителем, відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Проте, посилаючись на абз.2 ч.2 ст.372 ЦК України і ст.71 СК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що спільне сумісне майно подружжя ділиться між ними у натурі з урахуванням інтересів дружини, чоловіка, дітей, частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин справи, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (абз.2-5 т.4 а.с.9).

Також, посилаючись на ст.365 ЦК України, місцевий суд дійшов висновку про те, що частка ОСОБА_2 у спільній сумісній власності є незначною, а тому його право власності на неї може бути припинено (абз.14-15 т.4 а.с.10).

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він дійшов їх усупереч вимогам процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Між тим, позовних вимог про поділ спільного майна подружжя або припинення права відповідача на частку у спільному майні у справі не заявлялося (т.3 а.с.2-4, 180, 221)

Також, з огляду на ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У справі відсутні будь- які документи на підтвердження домовленості сторін щодо зміни розміру часток у спільній сумісній власності, тому висновок суду першої інстанції про незначність частки відповідача у спільній сумісній власності не узгоджується із нормами матеріального права.

Крім того, задовольняючи позов, при визначенні спірних правовідносин суд першої інстанції встановив юридичний факт придбання сторонами у шлюбі однокімнатної АДРЕСА_2 загальною площею 30,6 кв. м., житловою площею 16,9 кв. м. за 26 000 доларів США (абз. 8 т.4 а.с.8).

Із таким висновком місцевого суду також погодитися не можна, оскільки він дійшов його унаслідок невірного застосування норм матеріального і процесуального права.

Згідно п.2 договір купівлі - продажу відповідачем АДРЕСА_2, вартість квартири складає 75 750 грн., що еквівалентно 15 000 доларам США, сторони стверджують що ціна відповідає їхньому волевиявленню, є остаточною і змінам не підлягає (т.3 а.с.17).

Із п.14 зазначеної угоди убачається, що правові наслідки приховування реальної вартості квартири сторонам розяснені і зрозумілі.

Зазначений договір укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено та належним чином зареєстровано.

На підставі ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином ст. 204 ЦК проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов'язків

Будь яких вимог про визнання зазначеного договору недійсним повністю, або у частині ціни правочину у справі не заявлялося.

Крім того, з огляду на ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та припинення частки у спільній частковій власності встановлено, що договір купівлі продажу, кредитний договір, договір іпотеки укладені в установленому законом порядку, підписані сторонами, нотаріально посвідчені, при цьому будь яких належних та допустимих доказів про те, що у дійсності ОСОБА_2 сплатив за спірну квартиру 26 000 доларів США суду не надано (т.3 а.с.15).

За таких обставин доводи апелянта у цій частині скарги є слушними, а у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку про іншу вартість квартири, ніж зазначено у договорі купівлі продажу.

Також, задовольняючи позов, місцевий суд скасував державну реєстрацію права власності за відповідачем на АДРЕСА_2.

Як убачається із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не містить суди у системі органів та субєктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав.

Не наділяє такими повноваженнями суд і Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

З огляду на п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для державної реєстрації, або скасування державної реєстрації є лише рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин скасування місцевим судом державної реєстрації права власності відповідача виходило за межі наданих йому законом повноважень.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у зазначених вище частинах підлягає скасуванню.

Доводи апелянта про те, що кредит банку погашався відповідачем до липня 2011 року спростовуються оригіналами квитанцій про сплату, наданими стороною позивачки місцевому суду (копії приєднані до справи) та іншими письмовими документами щодо спроб відповідача переоформити кредит на батьків позивачки подружжя СВАДОВСЬКИХ (т.4 а.с.68-72).

Крім того, юридичний факт сплати ОСОБА_3 одноосібно, як поручителем, кредитної заборгованості за договором №45/06 від 10.10.06 року починаючи із листопада 2008 року після розірвання шлюбу раніше встановлено рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2013 року, сторонами у тій справі не оспорювався, тому на підставі ст.61 ЦПК України, доведенню у цій справі не підлягає.

Посилання апелянта на те, що позивачка не має права на 8 145,9 доларів США, внесених банку ОСОБА_4 спростовуються матеріалами справи.

Погашаючи достроково валютний кредит, батько позивачки ОСОБА_4 діяв на підставі її письмового повідомлення банку та від її імені, як поручителя (т.3 а.с.256).

Доводи апеляційної скарги про відсутність факту особистої поруки ОСОБА_3 за відповідача перед банком (т.4 а.с.20 абз. 9) спростовуються текстом самого договору поруки (т.3 а.с.5).

Посилання апелянта на незаконність визначення часток сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру не узгоджується із змістом ст.ст.366,371 ЦК України.

Твердження апелянта про відсутність у справі документів щодо вартості квартири, або ? частини спростовуються матеріалами справи.

За змістом ст.ст.10, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності, тому кожна сторона зобовязана довести ти обставини, на які посилається як на обґрунтування своїх вимог або своїх заперечень на заявлені вимоги.

Позивачкою до справи подано висновок про оцінку квартири (т.1 а.с.24).

Сторона відповідача у справі прийняла контрпродуктивну позицію, не погоджуючись із сумою оцінки, будь яких документів на її спростування не подала, клопотань про призначення судово-технічної експертизи не заявляла.

Судом апеляційної інстанції сторонам також розяснено їх обовязок доведення відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Стороною позивачки подано звіт про ринкову вартість квартири у 175 830 грн. станом на 2016 рік.

Сторона відповідача на підтвердження своїх заперечень будь- які документи подавати не вважала за необхідне, клопотань про призначення судової експертизи не заявляла.

Доводи апеляційної скарги про невірне звернення стягнення у рахунок боргу на ? частину квартири, що належить боржникові підлягають урахуванню частково.

Із справи убачається, що загальна сума здійснених ОСОБА_3 як поручителем виплат складає 15 116,9 доларів США та 3 436,1 грн., що за курсом НБУ на час постановлення судового рішення складає 15 116,9х25,9185+3 436,1 = 391 807,7 грн.

Вартість спірної квартири на час розгляду справи у місцевому суді складала 151 100 грн. (т.1 а.с.24), на час розгляду у суді апеляційної інстанції 175 830 грн.

Таким чином вартість ? частки квартири (175 830:2=) 87 915,7 грн., що належить відповідачеві явно менше ніж сума, що підлягає відшкодуванню поручителю, тому звернення стягнення на неї може бути ураховано лише як часткове погашення боргу.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення місцевого суду частковому скасуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Октябрьского районного суду м. Полтави від 8 грудня 2015 року частково скасувати.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь поручителя ОСОБА_3 303 892,7 грн., що сплачені нею на підставі договору поруки від 10.10.06 року за позичальника ОСОБА_2 перед акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» (правонаступник публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь банк»).

Встановити наступний порядок виконання цього судового рішення.

У рахунок часткового погашення боргу за цим рішенням звернути стягнення на ? частку квартири АДРЕСА_3 вартістю 87 915 грн.. яка належить ОСОБА_2 шляхом передачі та визнання права власності на неї за поручителем ОСОБА_3.

У задоволенні вимог про скасування реєстрації права власності на АДРЕСА_1 на ім.`я ОСОБА_2 та наступну реєстрацію зазначеної квартири на ім`я ОСОБА_3 відмовити.

Решту рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі: ОСОБА_1

Судді : О.Ю. КУЗНЄЦОВА

ОСОБА_5

З оригіналом згідно:

суддя С.Ю. МАРТЄВ