Дата документу 11.10.2016
Справа № 320/4383/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«11» жовтня 2016 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Кучеренко Н.В.

при секретарі Левандовській О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі скаргу ОСОБА_1 про визнання рішення державної виконавчої служби протиправним та його скасування,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області зі скаргою, в якій просить поновити строк на подання скарги, визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 07 грудня 2015 року ВП № 47080568 про закриття виконавчого провадження. На обґрунтування скарги зазначив, що 05 лютого 2015 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 10000 доларів США, що еквівалентно 149 692 грн., та відсотків за користування коштами 2064,60 долари США, що еквівалентно 30 905,55 грн. 06 березня 2015 року судом виданий виконавчий лист, за яким органами виконавчої служби відкрито виконавче провадження ВП № 47080568 та розпочато примусове виконання. З боржника було стягнуто 181 490 грн. згідно платіжних доручень. Однак з загальної суми боргу в 12064 доларів США стягувачеві сплачено лише 7 561,16 доларів США. Скаржник вважає, що, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Тому при винесенні рішення про стягнення боргу в іноземній валюті із визначенням судом еквіваленту цієї валюти в гривнях слід розраховувати суму боргу за курсом, що діє на час платежу. Відтак, заявник вважає, що йому сплачена не вся сума боргу в розмірі 12 064 доларів США, а лише 7 561,15 доларів США. Проте, 07 грудня 2015 року постановою державного виконавця було закінчено виконавче провадження у звязку з повною сплатою боржником боргу. Вказана постанова була направлена на адресу стягувача лише 11 січня 2016 року, який 20 січня 2016 року направив до ВДВС ММУЮ скаргу на цю постанову. 27 січня 2016 року отримано лист ВДВС про відмову в розгляді скарги через неналежне підтвердження повноважень представником стягувача - ОСОБА_3, який не надав нотаріально посвідченої довіреності. Посилаючись на вказані обставини, скаржник просив визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження. Додатково зазначив, що у постанові про закінчення виконавчого провадження відсутні посилання на суми стягнення та їх еквівалент до іноземної валюти.

Заявник в судовому засіданні підтримав скаргу в повному обсязі, просив її задовольнити, не заперечував проти розгляду скарги за відсутності його представника та представника заінтересованої особи.

Представник заінтересованої особи Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області старший державний виконавець Шликова Л.М. в судове засідання не зявилась, від неї надійшла заява про розгляд скарги за її відсутності, заперечувала проти задоволення скарги, просила відмовити в її задоволенні. На обґрунтування своїх заперечень зазначила, що відповідно до ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» була оскаржена постанова про закриття виконавчого провадження, однак не могла бути розглянута, як скарга. Згідно п. 16 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 07 лютого 2014 року скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, якій обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Таким чином вважає, що строк треба рахувати з 11 січня 2016 року, тому заявник пропустив строк на звернення зі скаргою до суду. Вважає скаргу безпідставною, такою, що не підлягає задоволенню, оскільки вона діяла в спосіб і порядок встановлений Законом України «Про виконавче провадження».

Суд, вислухавши доводи скарги, вивчивши заперечення заінтересованої особи, оцінивши зібрані у справі докази, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом при новому розгляді скарзі була виконані усі вимоги ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 23 червня 2016 року, в частині повного вивчення матеріалів виконавчого провадження та підрахування сум, сплачених боржником стягувану за цим виконавчим провадженням.

Заочним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 (72364, Запорізька область, Мелітопольський район, с.Костянтинівка, вулиця Калініна,12) на користь ОСОБА_1 (41000, Сумська область, м.Середина-Буда, вулиця Дорожна,41 ідентифікаційний номер) суму боргу 10 000 (десять тисяч) доларів США, що еквівалентно 149692 (сто сорок девять тисяч шістсот девяносто дві) гривні 69 коп.; відсотки за користування грошовими коштами 2064 (дві тисячі шістдесят чотири) долари 60 центів США, що еквівалентно 30 905 (тридцять тисяч девятсот пят) гривень 55 коп., а разом 12064 (дванадцять тисяч шістдесят чотири) долари 60 центів США, що еквівалентно 180 598 (сто вісімдесят тисяч пятсот девяносто вісім) гривень 24 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 (72364, Запорізька область, Мелітопольський район, с.Костянтинівка, вулиця Калініна,12) на користь ОСОБА_1 (41000, Сумська область, м.Середина-Буда, вулиця Дорожна,41 ідентифікаційний номер) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1805 (тисяча вісімсот пять) гривень, 98 коп.

Рішення суду набрало законної сили 04 березня 2015 року.

06 березня 2015 року за вказаним рішенням був виданий виконавчий лист, який в подальшому було предявлено до примусового виконання в органи державної виконавчої служби.

Відповідно до частини пятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що виконавче провадження здійснюється на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів.

Статтею 6 цього ж Закону встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Під час проведення виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду у спосіб та порядок встановлений виконавчим документом, відповідно до платіжних доручень № 3341 від 27 серпня 2015 року, № 4168 від 27 жовтня 2015 року, № 4684 від 29 жовтня 2015 року, № 4834 від 11 листопада 2015 року, № 5292 від 03 грудня 2015 року заборгованість була стягнута в повному обсязі.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Так, у виконання вказаних приписів 07 грудня 2015 року державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Однак, в даному випадку йдеться про примусове виконання рішення суду.

Судом при ухваленні рішення встановлений спосіб і порядок виконання рішення. Державний виконавець стягував суму боргу за виконавчим документом. Самостійно змінити спосіб та порядок виконання рішення та стягувати суму з урахуванням ст. 533 ЦК України, було б порушенням закону зі сторони державного виконавця.

Крім того, державним виконавцем при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження було дотримано норми Закону України «Про виконавче провадження», зокрема щодо формулювання фабули щодо встановлення обставин повного фактичного виконання рішення суду, а саме за платіжними документами.

До того ж, перевіряючи обставини повного фактичного виконання рішення суду, судом були досліджені платіжні документи, які відповідають сумі стягнення, зазначені у виконавчому документі.

Посилання скаржника, що йому не в повному обсязі були перераховані кошти за виконавчим документом спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» за письмовою заявою стягувача - фізичної особи чи його представника (за наявності відповідних повноважень) стягнуті грошові суми можуть бути перераховані державним виконавцем на зазначений ним рахунок у банку або в іншій фінансовій установі чи надіслані на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок, крім переказу аліментних сум.

З дослідженого судом виконавчого провадження вбачається, що 19 серпня 2015 року (вх.№ 6695/03-41/13 від 25 серпня 2015 року) ОСОБА_1 був написаний лист, відповідно до якого він просив перераховувати стягнуті з боржника кошти на відповідний рахунок установи банку.

Отже, різниця між отриманими коштами скаржником та перерахованими коштами органами державної виконавчої служби, становить витрати повязанні з їх перерахуванням грошових коштів, що в розумінні ч. 2 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» здійснюються за рахунок стягувача.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права та свободи.

Відповідно ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлений судом.

В скарзі заявник просить поновити строк на звернення до суду з даною скаргою, оскільки він отримав постанову про закінчення виконавчого провадження від 07 грудня 2015 року, лише 11 січня 2016 року. В подальшому, використовуючи своє право на оскарження даної постанови в порядку, в встановленому Законом України «Про виконавче провадження» 20 січня 2016 року направив до ВДВС ММУЮ скаргу на вищевказану постанову та 27 січня 2016 року отримав лист про відмову в розгляді скарги. Так, 04 лютого 2016 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшла скарга ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 про визнання рішення державної виконавчої служби протиправним та його скасування.

Отже, заявником пропущений строк для звернення із скаргою в суд з поважних причин, тому слід його поновити.

Згідно п. 18 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6 якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень субєкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця під час проведення виконавчих дій повністю узгоджуються з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», жодних порушень в діях державного виконавця не вбачається, а тому скарга ОСОБА_1 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Законом України «Про виконавче провадження», (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин), Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, ст.ст. 368, 383 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1, строк на звернення до суду зі скаргою.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання рішення державної виконавчої служби протиправним та його скасування відмовити повністю.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 5 днів з дня проголошення рішення.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Н.В.Кучеренко