Справа № 456/5065/15 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/783/5510/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третьої особи служби у справах дітей Стрийської міської ради про надання дозволу на виїзд за межі України дітей без згоди батька та виготовлення проїзних документів,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2016 рокупозов задоволено.Надано дозвіл на виїзд за межі України до країн, членів Шенгенської угоди та Європейського союзу згідно з візами, що проставлені в проїзному документі або в паспорті громадянина України для виїзду за кордон неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 22 червня 2010р. народження в період часу з 20 липня 2016 року по 20 січня 2018 року для тимчасових поїздок за кордон, тривалістю до 30 днів перебування в кожній з країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, без згоди та супроводу їх батька ОСОБА_2, в супроводі їх матері ОСОБА_4.

Надано дозвіл ОСОБА_4, або особам, які уповноважені ОСОБА_4 за її нотаріально посвідченою згодою на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон та віз для тимчасових поїздок неповнолітніх дітей ОСОБА_5 07 серпня 2001р. народження та ОСОБА_6 22 червня 2010р. народження в період часу з 20 липня 2016 року по 20 січня 2018 року до країн, членів Шенгенської угоди та Європейського союзу без згоди їх батька ОСОБА_2.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що він жодним чином не перешкоджав позивачці у підготовці виготовлення документів неповнолітнім дітям, оскільки позивачка протягом 2015-2016 років з вимогами про надання дозволу на виїзд дітей за межі України до нього не зверталась. Вказує, що позивачка посилається лише на факт того, що вона розірвала шлюб, провела розподіл майна, а тому вважає, що вона має неприязні відносини з відповідачем, що існує заборгованість по аліментах, однак позивачка не подала до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього. Зазначає, що надання рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків суперечить нормам матеріального права, змісту положень ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обовязків відносно виховання дитини.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник служби у справах дітей Стрийської міської ради в судове засідання не зявився, хоча про розгляд справи було повідомлено належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 89), про причини неявки суд не повідомлено та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду від 28 лютого 2012 року.

Під час перебування сторін у шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 6-7)

Згідно довідки ОСББ «Юлія» № 328 від 15.12.2015р. діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані з матірю ОСОБА_4 (а.с. 8)

Відповідно до довідки № 122 від 09.10.2015р. ОСОБА_5 навчається у Львівському державному ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою ім.. ОСОБА_7 у 9 класі. (а.с. 30)

Як вбачається із довідки Стрийської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 від 26.09.2016р. № 3.14-303, ОСОБА_6 навчається в 1б класі Стрийської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 7 Стрийської міської ради Львівської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 районний суд виходив з того, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за кордон, а також судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Як вбачається із змісту наведеного закону, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі зясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон.

Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 09 лютого 2011 року № 6-26604св10, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Позивачкою не надано суду належних доказів щодо необхідності виїзду за кордон неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в яку конкретно країну та на який саме період, тому районний суд прийшов до помилкового висновку щодо задоволення вимог в тій частині.

В апеляційному суді ОСОБА_2 не заперечив щодо задоволення вимог ОСОБА_4 в частині надання дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон та віз для тимчасових поїздок неповнолітніх дітей ОСОБА_5 07 серпня 2001р. народження та ОСОБА_6 22 червня 2010р. народження в період часу з 20 липня 2016 року по 20 січня 2018 року.

Отже, судом першої інстанції не виконано вимоги законодавства щодо всебічного з'ясування обставин справи, не дотримано норм матеріального та процесуального права, не встановлено фактичні обставини справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині надання дозволу на виїзд за межі України до країн, членів Шенгенської угоди та Європейського союзу згідно з візами, що проставлені в проїзному документі або в паспорті громадянина України для виїзду за кордон неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 22 червня 2010р. народження в період часу з 20 липня 2016 року по 20 січня 2018 року для тимчасових поїздок за кордон, тривалістю до 30 днів перебування в кожній з країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, без згоди та супроводу їх батька ОСОБА_2, в супроводі їх матері ОСОБА_4 та ухваленню в цій частині нового рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 липня 2016 року скасувати в частині надання дозволу на виїзд за межі України до країн, членів Шенгенської угоди та Європейського союзу згідно з візами, що проставлені в проїзному документі або в паспорті громадянина України для виїзду за кордон неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 22 червня 2010р. народження в період часу з 20 липня 2016 року по 20 січня 2018 року для тимчасових поїздок за кордон, тривалістю до 30 днів перебування в кожній з країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, без згоди та супроводу їх батька ОСОБА_2, в супроводі їх матері ОСОБА_4 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_8