Справа № 454/2190/15 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/5362/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представників ОСОБА_15. - ОСОБА_16., ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_15 - ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_15, ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_8, Сокальська державна нотаріальна контора та Сокальська районна державна адміністрація в особі відділу державної реєстрації, який нею уточнювався, про визнання поважними причин пропуску позовної давності, поновлення строку позовної давності для захисту майнових прав по даному позову; визнання недійсним (удаваним) договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладеного 17.09.2003 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_7, посвідченого державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1- 3032 ; визнання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2, укладеного 17.09.2003 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі № 1-3032, договором купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_2, укладеного 17.09.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, скасування державної реєстрації права власності власності ОСОБА_15 на житловий будинок АДРЕСА_2.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності для захисту її майнових прав по даному позову.

Визнано удаваним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2, укладений 17.09.2003 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1- 3032 .

Визнано, що договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2, укладений 17.09.2003 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі № 1-3032 є договором купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_2, укладений 17.09.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Скасовано державну реєстрацію права власності власності ОСОБА_15 на житловий будинок АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_15 та ОСОБА_7 в користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати по даній справі по оплаті судового збору в сумі 1626,20 грн. солідарно.

В інших позовних вимогах відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_15. - ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, визнавши удаваним договір дарування та визнавши такий договором купівлі -продажу, оскільки зміст ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР в редакції 1963 року і ст. 235 ЦК України вказують, що сторонами удаваного договору та договору, який сторони дійсно мали на увазі, та який приховали удаваним правочином, мають бути одні і ті ж самі особи, які є сторонами, як удаваного правочину, так і правочину, який ним приховано. В даній справі сторонами договору дарування та договору купівлі - продажу, який сторони, як вважає позивачка, мали на увазі, є різні особи. Крім цього, договір купівлі - продажу не тільки нотаріально не посвідчувався, але й письмово не укладався з участю ОСОБА_4 Також зазначає, що ОСОБА_7, будучи єдиним власником спірного житлового будинку, подарував його відповідачу ОСОБА_15, уклавши з ним договір дарування. З моменту отримання в дар цього будинку у відповідача були ключі, він ремонтував житловий будинок, утримував у належному стані. Крім цього, вважає, що судом безпідставно скасовану державну реєстрацію права власності на цей будинок за ОСОБА_15. та без поважних на те причин поновлено строк для звернення до суду із позовом. На основі наведених підстав апелянт просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, а в частині відмови в задоволенні позовних вимог - залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника представника ОСОБА_15. - ОСОБА_16., ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З врахуванням того, що оспорюваний позивачкою правочин дарування було укладено між ОСОБА_15. та ОСОБА_7 17.09.2003 року, тобто, в період чинності ЦК в редакції 1963 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК в редакції 1963 року з подальшими змінами та доповненнями.

Відповідно до ч.1 ст. 243 ЦК УРСР в редакції 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Згідно з ч.1 ст. 224, ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, за договором купівлі -продажу продавець зобов»язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов»язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( стаття 47 цього Кодексу).

Стаття 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачає, що нотаріальне посвідчення угод обов»язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо недійсність угоди прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина 2 ст. 58 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачає, що, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно з роз»ясненнями п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов»язки сторін виникають, але не ті,що випливають зі змісту правочину.

Тобто, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В такому випадку застосовуються правила, які регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний позивачкою договір є удаваним, оскільки між сторонами фактично укладався договір купівлі - продажу, та визнав, що оспорюваний договір є договором купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_2, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суд з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно - правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов»язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

З долученого до матеріалів справи оспорюваного договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 який посвідчено державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1- 3032 вбачається, що такий укладений 17.09.2003 року між ОСОБА_15, та ОСОБА_7, за умовами якого ОСОБА_7, як дарувальник, подарував, а гр. ОСОБА_9, як обдарований, прийняв в дар житловий будинок АДРЕСА_3

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП ЛОР Червоноградське МБТІ від 23.09.2003 року № 1545657 вбачається , що ОСОБА_15. є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 17.09.2003 року.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_4 просила визнати договір дарування недійсним (удаваним), мотивуючи свої вимоги тим, що між ОСОБА_15. та ОСОБА_7. фактично було укладено договір купівлі- продажу, а не договір дарування, що свідчить про удаваність укладеного між ними договору, а також просила суд визнати цей договір договором купівлі - продажу, який укладено між нею на ОСОБА_7, мотивуючи тим, що такий було придбано виключно за належні їй кошти, які пересилались нею саме на купівлю спірного житлового будинку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на доведеність позивачкою фактів перебування її на заробітках за кордоном, а саме, в Італії, пересилання нею грошей з метою купівлі у ОСОБА_7 житлового будинку АДРЕСА_2, які, як стверджує позивачка були отримані та передані її дочкою, ОСОБА_8, матері продавця, ОСОБА_10, за відчужений житловий будинок, що ними не заперечувалось в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, як на доказ обставин пересилання позивачкою грошей на придбання житлового будинку посилається на виписку з «ПриватБанку» за період з 31.07.2002 року до 04.07.2006 року та довідки, видані Червоноградською філією «ПриватБанку» №983/2 від 11.01.2007 року та 986/2 від 15.01.2007 року ОСОБА_8.

Разом з тим, з виписки «ПриватБанку» за період з 31.07.2002 року до 04.07.2006 року, з довідок, виданих Червоноградською філією «ПриватБанку» №983/2 від 11.01.2007 року та 986/2 від 15.01.2007 року ОСОБА_8, вбачається, що в Сокальському відділенні Червоноградської філії ПриватБанку був відкритий поточний рахунок в євро НОМЕР_1, обороти по рахунку за період з 20.06.2002 року до 05.04.2006 року становили 2330.00 євро; та рахунок НОМЕР_2, рух коштів по рахунку за період з 01.04.2004 року до 11.01.2007 року становив: прихід - 12157.41 євро; видаток - 12156.42 євро, залишок станом на 11.01.2007 року становив 0.99 євро..

Проаналізувавши зазначені докази, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок був придбаний саме за ці кошти, які пересилались ОСОБА_4 в період з 31.07.2002 року до 04.07.2006 року, оскільки такі з врахуванням періоду, протягом якого ці кошти пересилались, не є беззаперечними доказами тверджень позивачки про те, що саме ці кошти були використані на придбання спірного житлового будинку.

Враховуючи період, протягом якого були перераховані 2330.00 євро, частина з яких була перерахована ще задовго до укладення оспорюваного договору дарування, твердження суду першої інстанції про те, що саме ці кошти були використані, як оплата вартості житлового будинку АДРЕСА_2, ґрунтується на припущеннях.

Крім цього, з виписки «ПриватБанку» за період з 31.07.2002 року до 04.07.2006 року, вбачається, що значна частина коштів була знята в 2002 році, частина коштів була знята в 2004 році, кошти в 2003 році з рахунку не знімались.

Судом першої інстанції не встановлено обставин, які свідчить про те, що ОСОБА_4 передавались кошти саме на придбання спірного житлового будинку, що зняті з рахунку кошти в період з 31.07.2002 року до 04.07.2006 року, були використані саме на придбання спірного житлового будинку, тому висновок суду першої інстанції про те, що кошти на придбання будинку були надані саме позивачкою, ґрунтується на припущеннях.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, як на доказ придбання житлового будинку за кошти позивачки, посилався на те, що гроші за житловий будинок передавали частинами колишня дружина ОСОБА_15.- ОСОБА_8, а також її сестра ОСОБА_12, і передавали їх матері продавця, ОСОБА_7 - ОСОБА_10, яка не була стороною договору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення ОСОБА_7 щодо отримання ним грошей за житловий будинок, як від ОСОБА_15., так і від ОСОБА_4, ствердив про те, що він кошти за продаж житлового будинку взагалі не отримував, а житловий будинок ним було подаровано ОСОБА_15

Висновок суду першої інстанції про те, що передача грошових коштів матері продавця ОСОБА_13 - ОСОБА_10 свідчить про укладення між ОСОБА_15. та ОСОБА_7 договору купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_2, що свідчить про удаваність договору дарування, не ґрунтується на вимогах закону.

Твердження позивачки про те, що ОСОБА_15. та ОСОБА_7 до укладення договору не були знайомі, а відтак у ОСОБА_7 не було підстав дарувати житловий будинок ОСОБА_17 є лише припущенням, і не можуть свідчити про удаваність оспорюваного договору дарування.

На думку колегії суддів суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо доведеності позивачкою обставин купівлі житлового будинку за її особисті кошти, що такі були передані на придбання саме цього житлового будинку, у зв»язку з чим цей договір, на думку позивачки, є удаваним, і що між сторонами фактично було укладено договір купівлі - продажу, у якому дійсним покупцем є ОСОБА_4

За таких обставин висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про визнання удаваним договору дарування, визнання договору дарування договором купівлі - продажу житлового будинку та визнання її покупцем житлового будинку АДРЕСА_2, не відповідають фактичним обставинам справи.

Позивачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України, на надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між ОСОБА_15. та ОСОБА_7 договору купівлі - продажу житлового будинку, а не договору дарування, що на думку позивачки свідчить про удаваність договору дарування, належних та допустимих доказів на підтвердження безспірного придбання нею житлового будинку АДРЕСА_2 лише за її особисті кошти, що на її думку є підставою для визнання покупцем за договором купівлі - продажу, який , як вважає позивачка було укладено між ОСОБА_15. та ОСОБА_7

А відтак, позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання удаваним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2, укладеного 17.09.2003 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_7, посвідченого державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1- 3032 та визнання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2 договором купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_4 укладеним 17.09.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, є безпідставними, не підлягають до задоволення, у зв»язку з чим рішення суду в частині задоволення цих вимог підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Звернувшись з позовною вимогою про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_15 на житловий будинок АДРЕСА_2, позивачка просить її задовольнити, мотивуючи тим, що договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_15. є удаваним і фактично ОСОБА_7 було укладено договір купівлі - продажу, і такий було укладено між ОСОБА_7, як продавцем, і нею, як покупцем, а відтак, саме вона набула права власності на житловий будинок АДРЕСА_2, що на її думку є підставами для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_15. на спірний житловий будинок.

Враховуючи те, що колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним та визнання цього договору дарування договором купівлі - продажу, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, на думку колегії суддів не підлягає до задоволення позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_15 на житловий будинок АДРЕСА_2, оскільки задоволення цієї позовної вимоги залежить від підставності позовних вимог ОСОБА_4 про визнання оспорюваного договору дарування дарування удаваним, визнання того, що договір дарування є фактично договором купівлі - продажу, у якому покупцем житлового будинку є ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог колегія суддів враховує те, що відповідно до законодавства кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, однак позивачкою не доведено порушення її законних прав та інтересів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

І оскільки колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність позову ОСОБА_4, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні її позову.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, оскаржуване рішення з наведених вище мотивів та на підставі проаналізованих вище норм матеріального закону, підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

Керуючись ст. 303, п2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_15 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 червня 2016 року- скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 2860.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.