АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Зінченко С.В.
Справа №2-925/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2012 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов ОлександрЄвгенович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И Л А

8 червня 2005 року прокурор Солом'янського району м. Києва в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу квартири.

У мотивування вимог посилався на те, що до прокуратури Солом'янського району м. Києва звернувся неповнолітній ОСОБА_3 з заявою про порушення його житлових та майнових прав як неповнолітнього з боку опікуна ОСОБА_4

Перевіркою встановлено, що відповідно до розпорядження представника Президента України Мінської райдержадміністрації м. Києва №754 від 27.12.1993 року ОСОБА_4 призначено опікуном над племінником ОСОБА_3

У порушення вимог діючого законодавства ОСОБА_4 в період з 1993 по 2004 роки не виконувала покладених на неї зобов'язань, зловживала наданими їй правами, не дбала про свого підопічного, в результаті вчинила злочинні дії, позбавивши неповнолітнього житла.

04.10.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. на підставі згоди піклувальника неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та наданого останньою витягу з розпорядження Представника Президента України Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації №04-1478 від 05.09.2004 року посвідчено Договір купівлі-продажу квартири ш АДРЕСА_1, що на праві власності повністю належала ОСОБА_3 Право власності на квартиру в результаті даної угоди перейшло до ОСОБА_5

Відповідно до інформації Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації вищезазначене розпорядження №04-1478 від 05.09.2004 року щодо надання дозволу на продаж квартири АДРЕСА_1 не існує та не видавалося.

Таким чином, піклувальник ОСОБА_4 у порушення вимог ст. ст.71, 72 ЦК України дала згоду на укладання договору купівлі-продажу квартири без дозволу органу опіки та піклування, в порушення інтересів неповнолітньої дитини.

У подальшому на підставі Договору купівлі-продажу від 17.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., власником спірної квартири стала ОСОБА_9

З урахуванням наведеного просив суд: 1) визнати недійсними : договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладені від імені ОСОБА_4 та імені неповнолітнього ОСОБА_3; Договір купівлі-продажу квартири від 04.10.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. та зареєстрований в реєстрі №2д-133, Договір купівлі-продажу квартири від 17.11.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований в реєстрі №3-1363; 2) поновити право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час розгляду справи прокурором, а в подальшому самим позивачем після досягнення ним повноліття та його представником позовні вимоги неодноразово уточнювались та доповнювались.

В останній уточненій позовній заяві, поданій 27.08.2012 року, позивач посилався на те, що 27.12.2011 року Солом'янським районним судом м. Києва постановлено вирок у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13, яким встановлено, що Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.10.2004 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладено під впливом насильства.

Отже, такий договір у силу ч. 1 ст. 231 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення, а тому ОСОБА_5 не набув право власності на спірну квартиру.

17.11.2004 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_9 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за яким новим власником стала ОСОБА_9

Оскільки ОСОБА_5 не набув права власності на спірну квартиру, тому він і не мав права її відчужувати.

05.07.2010 року ОСОБА_9 померла. Правонаступниками останньої є діти померлої - ОСОБА_6 і ОСОБА_2

Враховуючи, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_3 не з його волі, а у зв'язку із психічним тиском, тому він має право витребувати її у добросовісного набувача.

З урахуванням наведеного просив суд:

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.10.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №2д-133;

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований в реєстрі за №3-1363;

- витребувати у ОСОБА_6 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2012 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лиюровою Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2д-133.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №1055.

Витребувано у ОСОБА_6 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що прокурор прокуратури Солом'янського району м. Києва Шулякова В.Ф., подаючи позов в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, діяла всупереч вимогам ч.2 ст. 36-1 закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент звернення до суду), якою визначено підстави представництва прокуратурою у суді інтересів громадянина.

У матеріалах справи наявні два листи Солом'янської державної у місті Києві державної адміністрації №6086/01 від 10.07.2006 року та №9514/01 від 19.07.2012 року, в яких зазначено, що позовна заява прокурора Солом'янського району м. Києва інтереси дітей та осіб, які перебувають під опікою або піклуванням не зачіпає, а ОСОБА_3 на обліку в органі опіки і піклування не перебував та є повнолітньою особою.

Крім того, суд не звернув увагу на те, що на момент ухвалення заочного рішення вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 27.12.2011 року станом на 14 червня 2012 року не набрав законної сили, що в свою чергу підтверджується довідкою, яка наявна в матеріалах справи.

Будь-які інші докази, які підтверджують факт вибуття спірної квартири з володіння ОСОБА_3 поза його волею, тобто під впливом насильства та погроз, відсутні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2004 року між ОСОБА_3, який діяв за згодою свого опікуна ОСОБА_4, та ОСОБА_5 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Лілією Олександрівною. (а.с. 7-8 т. 1)

У подальшому 17 листопада 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. (а.с. 13-14 т. 1)

З вироку Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2011 року, постановленого в справі по обвинуваченню ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, вбачається, що 04.10.2004 року ОСОБА_4, знаходячись в приміщення нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_2, разом з ОСОБА_10, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 з метою складання і підписання Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, як належала на праві власності неповнолітньому ОСОБА_3, надала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Лиюровій Л.О. підроблений документ - виписку з розпорядження представника Президента України «Про призначення опікунів і піклувальників»№04-1478 від 05.09.2004 року про призначення ОСОБА_4 опікуном племінника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 і про надання ОСОБА_4 дозволу на продаж квартири АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_4 підписала заяву на ім'я приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лиюрової Л.О. про надання неповнолітньому ОСОБА_3 згоди на підписання ним Договору купівлі-продажу належної йому квартири, після чого приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Л.О. склала Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, виконаний на нотаріальному бланку серії ВВМ №751581.

Після складання спірного Договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 підписала його як опікун неповнолітнього ОСОБА_3, чим дала свою згоду останньому на підписання цього договору. Наляканий погрозами про застосування до нього фізичного насильства і погрозами вбивства з боку членів організованої групи, неповнолітній ОСОБА_3 також підписав вказаний договір як продавець, після чого договір був підписаний ОСОБА_5 як фіктивним покупцем та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. і зареєстрований в реєстрі за №2д-133.

Також вироком встановлено, що 17.11.2004 року ОСОБА_5, діючи за вказівкою невстановленого члена організованої злочинної групи, знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Г.Дніпра, 53-а, в конторі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. уклав Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, з ОСОБА_9, яка не була знайома з планом діяльності організованої злочинної групи, і продав їй вказану квартиру за 184250 грн. (а.с. 126-181 т. 3)

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України (в редакції, чинній на дату укладення спірного договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У п. 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі

Отже, вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2011 року встановлено та підтверджено матеріалами цивільної справи, що Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.10.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено під впливом насильства.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що суд першої інстанції не звернув увагу, що на момент ухвалення заочного рішення вирок Солом'янського районного суду м.Києва від 27.12.2011 року станом на 14 червня 2012 року не набрав законної сили, оскільки така довідка містить дані на 14.06.2012 року, а оскаржуване заочне рішення ухвалено 14.12.2012 року.

Крім того, апелянтом не надано суду доказів, що вказаний вирок суду скасовано, а винуватість засуджених, обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, не підтверджена. Вирок набув законної сили.

Також не заслуговують на увагу посилання апелянта, що прокурор прокуратури Солом'янського району м. Києва Шулякова В.Ф., подаючи позов в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, діяла всупереч вимогам ч.2 ст. 36-1 закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент звернення до суду), якою визначено підстави представництва прокуратурою у суді інтересів громадянина, оскільки ст. 45-46 ЦПК України (в редакціях, чинних на дату звернення з позовом до суду) надавали право прокурору звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 та його представники підтримували позовні вимоги. До того ж, подання позову прокурору не порушує права апелянта.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнаннянедійсним Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2д-133

За приписами частин 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 звернувся з позовом про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2004 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, який був вчинений після укладення Договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2004 року, тому позовні вимоги щодо визнання Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2004 року недійсним не підлягають задоволенню, оскільки в цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Апеляційна скарга не містить посилання на зазначену обставину, проте в силу ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Статтею 41 Конституції України встановлено право громадянина володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання за ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Сторонами за віндикаційного позовом є власники майна або титульні володільці та незаконні володільці майна. Інші особи не є стороною в таких правовідносинах.

Матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_3 поза його волею, а тому позивач має право витребувати її від добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_6 та ОСОБА_2, які є правонаступниками ОСОБА_9, на користь ОСОБА_3

Оскільки, при ухваленні рішення в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2004 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, судом першої інстанції порушено норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання в недійсним Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2004 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Керуючись ч. 1-3, 5-6 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1, 3 ст. 216, ст. 231, ч. 1 ст. 319, ст. 330, ч. 1 ст. 388ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, статтями 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2012 року в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Олександром Євгеновичем та зареєстрованого в реєстрі за №1055 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова ЛіліяОлександрівна, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим ОлександромЄвгеновичем та зареєстрованого в реєстрі за №1055 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А.Шебуєва