Справа № 591/3750/16-ц
Провадження № 2/591/1963/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

при секретарі Кальченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю шляхом припинення землекористування на умовах ОСОБА_2, виділ окремо частини земельної ділянки з подальшим присвоєнням поштової адреси, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 та свої вимоги мотивує тим, що він є власником 51/100 частини домобудування за адресою: АДРЕСА_1, яке знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у спільному частковому користуванні за рішенням суду від 21 жовтня 1987 року. Позивач вважає, що попередні власники домобудування ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не дійшли згоди щодо користування земельною ділянкою, тому договору про користування земельною ділянкою укладено не було, та землекористування між ними здійснювалося на умовах ОСОБА_2, що відбувається на частині площі ділянки, яка за рішенням суду надана ОСОБА_3 для обслуговування своєї частини домобудування. Посилаючись на те, що між родинами позивача та відповідача склалися ворожі стосунки, які можуть призвести до кровопролиття, нанесення тілесних ушкоджень та каліцтва. Позивач вказує, що відповідач здійснює перешкоди, які не дозволяють позивачу належним чином обслуговувати частину домобудування, користуватися земельною ділянкою, просить прийняти рішення про усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю шляхом припинення землекористування на умовах ОСОБА_2 Позивач в ході розгляду справи доповнив позовні вимоги та просив виділити йому для обслуговування домобудування і для приватизації окремо його частину земельної ділянки з подальшим присвоєнням поштової адреси, виготовленням технічного паспорта на будинок окремо від співвласниці ОСОБА_2 (а.с.20-21, 25).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

В судовому засіданні відповідач заперечувала проти позовної заяви, посилаючись на те, що порядок користування земельною ділянкою між колишніми співвласниками був визначений рішенням суду ще 21.10.1987 року, при цьому в рішення суду зазначено, що сторонами досягнуто обопільної згоди. На момент отримання позивачем ОСОБА_1 частини домоволодіння у власність між співвласниками вже існував порядок користування земельною ділянкою. Відповідач вважає, що закон не зобов'язує її укладати будь-які договори з позивачем, тим більше, що порядок користування земельною ділянкою був встановлений ще 1987 році. Відповідач зазначає, що відповідно до норм ст. 91 Земельного кодексу від 1970 року та ст. 42 Земельного Кодексу від 1991 року, які були чинними на час встановлення порядку користування земельною ділянкою у 1987 році, та на час придбання позивачем частини будинку у 2002 році, угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Також відповідач зазначила, що позовні вимоги є надуманими, оскільки відповідач не має на меті купувати частину будинку позивача, а просто хоче, щоб позивач і його сім'я залишили сім'ю відповідача у спокої. Відповідач зазначає, що конфлікти виникають за ініціативою позивача, який також чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Всі ці дії позивача підтверджуються численними рішенням судів. Відповідач вважає, що ОСОБА_1 в черговий раз намагається будь-якими способами зобов'язати відповідача через суд укласти договір про користування земельною ділянкою, хоча йому вже було відмовлено в цьому рішеннями судів. Просить в позові відмовити за необґрунтованістю.

Суд, заслухавши пояснення позивача та заперечення відповідача, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування частини жилого будинку від 07 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 51/100 частину жилого будинку під номером АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці загальною площею 628 кв.м. На вказаній земельній ділянці в цілому знаходяться жилий будинок «А-І» та побудові будівлі: погрібник «Г», погріб «Д», кухня «С», сарай «Ж», сарай «И», вбиральня «К», огорожа № 2, колодязь «І». З пункту 7 даного договору дарування вбачається, що зміст Земельного кодексу України сторонам роз'яснено (а.с. 12).

Судом також встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 належить на праві власності 49/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, з яких 49/300 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.05.2001 року, та 98/300 часток на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2001 року.

Дані обставини встановлені рішеннями судів у справах за позовами цих же сторін(а.с.41-54)

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 жовтня 1987 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, яке набрало законної сили, проведено розділ земельної ділянки. розташованої в АДРЕСА_1 та реально виділено ОСОБА_3 частину ділянки площею 208 кв.м., в тому числі: під будівлями 62 кв.м., під двором загального користування 39 кв.м., під городом 86 кв.м., під двором конкретного користування 28 кв.м., що складає 35/100 частин всієї ділянки; ОСОБА_5 реально виділено частину ділянки площею 420 кв.м., в тому числі: під будівлями 73 кв.м., під двором загального користування 39 кв.м., під двором конкретного користування 23 кв.м., під городом 285 кв.м., а всього 420 кв.м., що складає 65/100 частин всієї ділянки (а.с. 6).

Таким чином, між попередніми співвласниками будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вказаним рішенням суду встановлений порядок користування земельною ділянкою.

В 2005 році позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про усунення перешкод правам власника житлового приміщення та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Зарічного районного суду від 23 березня 2005 року по справі № 2-78/2005 у задоволенні вимог позивача відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю. Цим же рішенням задоволено зустрічний позов та зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2, а саме знести незаконно побудовану на ділянці, виділеній для входу в двір ОСОБА_2, ОСОБА_6 каналізаційну споруду, бетонний стовп та калитку. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди 600 грн., по 300 грн. кожному. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 на відшкодування витрат на проведення експертизи 200 грн. (а. с. 41-43).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2005 року, вищезазначене рішення змінено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6 100 грн. відшкодування моральної шкоди по 50 грн. кожному, та 100 грн. витрат за проведення судово-технічної експертизи. В іншій частині рішення залишено без змін. (а. с. 44-45)

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2007 року, як судом касаційної інстанції, рішення Зарічного районного суду м. суми від 23 березня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду сумської області від 22 червня 2005 року залишено без змін (а. с. 47).

Згідно висновку № 426 судової будівельно-технічної експертизи від 17.11.2004 року, яка проводилася в рамках розгляду цивільної справи № 2-78/2005, виходячи з площі ділянки, розрахованої на підставі проведених замірів, користування земельною ділянкою, площа якої на даний час складає 586 кв.м., здійснюється наступним чином: ОСОБА_2 - 318, 7 кв.м. або 54/100 частки; ОСОБА_1 - 267, 3 кв.м. або 46/100 частки (а.с.55-61)

Відповідно до ст. 88 ЗК України, на яку посилається ОСОБА_1 в обґрунтування свого позову, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально.

Однак, в даному випадку вбачається, що земельна ділянка перебуває не у спільній частковій власності, а у користуванні сторін.

Відповідно до п. 18 Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

Як зазначалося вище, право власності на 51/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого в м. Суми, вул. Над'ярна, 37, позивач набув на підставі договору дарування від 07 листопада 2002 року.

Попередні співвласники будинку у встановленому порядку не набули право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час набуття позивачем права власності на 51/100 частин будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Таким чином, до позивача перейшло право користування земельною ділянкою, розташованою в АДРЕСА_1, яке мала попередній співвласник будинку ОСОБА_3 відповідно до рішення народного суду Зарічного району м. Суми від 21 жовтня 1987 року.

В той же час положеннями ст. 88 ЗК України передбачено укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення договору про спільну часткову власність на земельну ділянку.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Обґрунтування позивачем своїх вимог нормами статей 282 та 293 ЦК України є невірно обраним способом захисту.

Зокрема, в розумінні ст. 282 ЦК України, фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров'ю.

Статтею 293 ЦК України право фізичної особи на безпечне для життя і здоров'я довкілля.

Під час судового розгляду в порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили заявлені ним позовні вимоги, зокрема позивач не довів, що відповідач здійснює діяльність, яка завдає шкоди довкіллю, а також не довів, що внаслідок підприємницької або іншої діяльності відповідача створюється загроза життю і здоров'ю.

Посилання позивач на те, що співвласником ОСОБА_6 було спричинено тілесні ушкодження позивачу, суд не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано будь-якого рішення суду (вироку, ухвали), яким встановлена вина конкретної особи у спричиненні тілесних ушкоджень позивачу, а є лише інформація, що триває досудове слідство у кримінальному провадження за ч. 1 ст. 125 КК України за фактом спричинення тілесних ушкоджень (а.с.14,15).

З медичного висновку про те, що ОСОБА_1 03.09.2015 року звертався до травматологічного центру з приводу гематом, множинних саден правого ока - суд не може зробити висновок про те, хто спричинив дані тілесні ушкодження позивачу (а.с.7).

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем існують спірні відносини щодо порядку користування земельною ділянкою.

Обраний позивачем спосіб захисту у виді усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю шляхом припинення землекористування на умовах ОСОБА_2 та виділення йому окремо його частини земельної ділянки з подальшим присвоєнням поштової адреси - не відповідає характеру виниклих між позивачем та відповідачем відносин, а також діючому законодавству.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,10,11, 57, 60, 88, 212, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю шляхом припинення землекористування на умовах ОСОБА_2, виділ окремо частини земельної ділянки з подальшим присвоєнням поштової адреси - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть оскаржити його протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повне рішення суду складено в п'ятиденний строк з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Г.В.Кривцова