Номер провадження: 22-ц/785/4486/16
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С.В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Парапана В.Ф.,

при секретарі - Калмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 квітня 2016 рокупо цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист гідності, честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

11 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист гідності, честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, завданої відповідачем в результаті висунення йому у присутності односельців звинувачень у вчиненні тяжких злочинів, посилаючись на наступні обставини.

18 жовтня 2015 року, напередодні виборів до органів місцевого самоврядування, на яких він балотувався в депутати Лиманської сільської ради, проходило зібрання сельчан з приводу виборів. Приблизно о 12 год., коли він спілкувався з односельчанами, на своєму автомобілі під'їхав ОСОБА_2, який у присутності громадян почав звинувачувати його у вчиненні тяжких злочинів, а саме, в тому, що він найняв мешканця с. Лиман ОСОБА_7. підпалити належне йому (відповідачу) сіносховище, а потім, щоб прибрати свідка, він (позивач) скоїв вбивство зазначеної особи.

Недостовірна та негативна стосовно нього інформація, висловлена прилюдно відповідачем, дуже швидко стала поширюватися селом, у зв'язку з чим до нього неодноразово звертались односельці з приводу підтвердження або спростування зазначеної інформації. За результатами виборів його не було обрано до депутатського складу сільської ради, що обумовилось поширенням відносно нього відповідачем зазначеної неправдивої інформації. Того ж дня він звернувся до Татарбунарського РВ ГУМВС України в Одеській області з заявою про притягнення відповідача до відповідальності. За результатами перевірки органом внутрішніх справ знайшов своє підтвердження факт звинувачення відповідачем його у вчиненні злочинів та йому рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав.

Поширена ОСОБА_2 негативна та недостовірна інформація порушила його особисті не майнові права, зокрема, зганьбила його честь та гідність та завдала шкоди, що виразилося у негативному упередженому ставленні до нього з боку осіб, котрім відомо про зазначену інформацію. Так, подібними діями відповідач охарактеризував його як злочинця та особу, яка не має високих моральних цінностей. Тому, вважає, що інформація, яку поширив відповідач абсолютно не відповідає дійсності, має характер наклепу, не є оціночним судженням, а отже підлягає спростуванню.

Крім того, в результаті згаданих дій відповідача йому заподіяна моральна шкода, що виявилось у моральних та фізичних стражданнях внаслідок порушення його законних прав, приниження честі, гідності, знущанням з нього, постійному перебуванні у стану нервового напруження та стресу, втраті престижу та ділової репутації серед мешканців с. Лиман та знайомих, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. Просив стягнути компенсація за моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Відповідач не визнав позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та пояснив, що факту обвинувачення ним позивача не було, все це надумано та сфальсифіковано.

Рішенням суду позовні вимоги були задоволені частково. Визнано недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 відомості, поширені ОСОБА_2 18 жовтня 2015 року на зібранні жителів с. Лиман Татарбунарського району Одеської області, щодо вчинення ОСОБА_3 злочинів.

Зобов'язано ОСОБА_2 спростувати недостовірні відомості щодо вчинення ОСОБА_3 злочинів шляхом публікації у газеті «Татарбунарський вісник» офіційного вибачення перед ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію за моральну шкоду в сумі 30000 грн., а також судовий збір в розмірі 2051 грн. 20 коп.

На вказане рішення суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції допитавши свідків та дослідивши матеріали справи та витребувані матеріали, правильно встановив наступні обставини.

Як слідує з висновку перевірки органом внутрішніх справ по зверненню ОСОБА_3 від 27.01.2016р. (копія на а.с.9), матеріали якої були оглянуті у судовому засіданні як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, у жовтні 2015 року напередодні виборів до місцевого самоврядування відбулася сходка села, на якій вирішувались проблеми громади та після закінчення якої люди почали розходитись по домівках. Приблизно о 12 год. ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стояли на вул. Леніна в с. Лиман, до них під'їхав на автомобілі ОСОБА_2 та почав наговорювати на ОСОБА_3, що той найняв мешканця села ОСОБА_7. щоб той пішов до ОСОБА_2 додому та підпалив його сіносховище. Ще останній додав, що ОСОБА_3, щоб прибрати свідків даного підпалу, вбив ОСОБА_7

Вказаний висновок ніким не був оскаржений, є чинним, належним та допустимим доказом.

Довідкою виконкому Лиманської сільської ради № 301 від 22.02.2016р. (а.с.10) підтверджується, що ОСОБА_3 балотувався в депутати Лиманської сільської ради VІІ скликання.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 31.10.2015 р., яка як і матеріали зазначеного провадження була оглянута у судовому засіданні, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000446 від 12.08.2015 р., за фактом пошкодження майна ОСОБА_2 в результаті пожару за ознаками ч.2 ст.194 КК України закрито у зв'язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення в діях невстановленої особи.

Матеріали перевірки щодо підпалу містять пояснення ОСОБА_2, відповідно до яких. Він не знає хто міг здійснити підпал сіносховища, та з якою метою.

Таким чином, позивачем наведені докази щодо поширення ОСОБА_2 серед жителів с. Лиман негативної та недостовірної відносно нього інформації, який звинуватив його у вчиненні тяжких злочинів.

Але відповідачем не наведено жодних доказів в обґрунтування своїх звинувачень позивача у вчиненні будь-яких неправомірних дій, не кажучи вже про тяжкі злочини.

Більш того, він заперечував сам факт висловлення ним згаданих звинувачень на адресу позивача, не дивлячись на те, що це спростовується доказами, добутими у судовому засіданні, у тому числі показаннями свідків, сумніватися в об'єктивності яких у суду відсутні підстави.

Отже, звинувачення ОСОБА_2 ОСОБА_3 у вчиненні зазначених злочинів є бездоказовим та суб'єктивним, що правильно було встановлено у судовому засіданні.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважає доведеним, що в результаті оприлюднення ОСОБА_2 негативної та недостовірної інформації була принижена честь, гідність та ділова репутація позивача.

Крім того, в результаті згаданих дій відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, що виявилось у порушенні його спокою, перебуванні у стані нервового напруження, втраті ділової репутації серед мешканців с. Лиман та знайомих, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, необхідності докласти додаткових зусиль для відновлення рівня ділової репутації.

Згідно ч.ч.1,2 п.4 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка, зокрема, полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Вина ОСОБА_2 у заподіянні моральної шкоди ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в судовому засіданні наданими позивачем доказами, дослідженими матеріалами перевірок, поясненнями свідків, а тому, колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду є законним та обґрунтованим.

Так, відповідно до п.п. 15,18 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

По даній справі позивач довів зазначені факти.

В той же час, колегія суддів не може погодитись з висновками суду стосовно розміру компенсації за понесену моральну шкоду та щодо способу спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації, вважає, що рішення в частині розміру компенсації підлягає зміні шляхом зменшення суми стягнення, а в частині спростування недостовірних відомостей щодо вчинення ОСОБА_3 злочинів шляхом публікації у газеті «Татарбунарський вісник» офіційного вибачення перед ОСОБА_3 рішення підлягає скасуванню і в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного.

Мотивуючи свої висновки в частині розміру компенсації за понесену моральну шкоду суд першої інстанції зазначив, що «Суд не виключає, що в результаті розповсюдження відповідачем негативної та недостовірної інформації стосовно позивача, останнього не було обрано до депутатського складу сільської ради, а тому суд вважав, що компенсація за моральну шкоду з урахуванням всіх обставин справи, глибини душевних страждань позивача, вимог розумності та справедливості не може перевищувати 30000 грн., у зв'язку з чим, позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню».

Колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині не може ґрунтуватися на припущеннях, вказівка суду про те, що «суд не виключає…» є припущеннями, а жодного належного та допустимого доказу того, що позивача не було обрано до депутатського складу сільської ради у зв'язку з поширенням відповідачем недостовірної та негативної інформації щодо позивача, не було надано позивачем до суду першої інстанції і суд такі докази не навів і не досліджував.

При визначенні розміру моральної шкоди судова колегія, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної шкоди з 30 000 (тридцяти тисяч) грн. до 3 000 (трьох тисяч) грн..

Вимоги ОСОБА_3 про покладення на ОСОБА_2 обов'язку спростувати поширену ним стосовно нього недостовірну інформацію не підлягають задоволенню, так як позивач обрав не правильний спосіб захисту своїх прав в цій частині свого позову, а суд за власною ініціативою не має права вибирати відповідний спосіб захисту.

Так, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 24 - 26 своєї постанови № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Суд першої інстанції в цій частині свого рішення зазначив, що оскільки ОСОБА_2 негативну та недостовірну інформацію відносно ОСОБА_3 було поширено серед частини жителів с.Лиман на їх зібранні і ця інформація згодом стала надбанням більшої кількості жителів села, то її спростування у такий самий спосіб, у який поширювалася зазначена інформація, є утрудненим. А тому спосіб спростування зазначеної інформації, обраний позивачем, має право на існування у зв'язку із чим, суд зобов'язав ОСОБА_2 спростувати недостовірні відомості щодо вчинення ОСОБА_3 злочинів шляхом публікації у газеті «Татарбунарський вісник» офіційного вибачення перед ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що в цій частині свого рішення суд першої інстанції не виконав зазначені вище норми діючого законодавства, не звернув належної уваги на роз'яснення Пленуму Верховного Суду Україниз цього питання, не вказав в чому полягає утруднення спростування поширеної відповідачем негативної та недостовірної інформації відносно ОСОБА_3 на зібранні жителів с. Лиман, зобов'язав ОСОБА_2 спростувати недостовірні відомості щодо вчинення ОСОБА_3 не визначених в резолютивній частині злочинів шляхом публікації у газеті «Татарбунарський вісник» офіційного вибачення перед ОСОБА_3, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню і в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 квітня 2016 рокузмінити.

Скасувати рішення суду в частині зобов'язання ОСОБА_2спростувати недостовірні відомості щодо вчинення ОСОБА_3 злочинів шляхом публікації у газеті «Татарбунарський вісник» офіційного вибачення перед ОСОБА_3 та відмовити ОСОБА_3 в задоволенні цих позовних вимог.

Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутий з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 з 30 000 (тридцяти тисяч) грн. до 3 000 (трьох тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.Ф. Парапан