Провадження № 2/344/2049/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Устинської Н.С.,

за участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 (надалі - «Відповідач»), та, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив про визнання недійсним правочину, зазначеного у справі № 2-45/2010 як усного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо переказу коштів на придбання квартири; застосування наслідків недійсності правочину.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в уточненій позовній заяві.

Як зазначив Позивач, зазначений в Рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року, залишеному без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року, правочин, як усна домовленість між ним та Відповідачем ОСОБА_4, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки в ньому не виявлено волі Позивача на його укладення, а є предметом нав'язування однією стороною обов'язків другій стороні, його не укладено у письмовій формі, а також його вчинено у формі обману.

Представник Відповідача - ОСОБА_4, - в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов.

Зокрема, як зазначила представник Відповідача, ОСОБА_2 пропущено строк звернення до суду з даним цивільним позовом, оскільки подано його поза межами встановленого законом строку позовної давності.

Крім того, на думку представника Відповідача, Позивачем взагалі не зазначено який саме вид правочину він просить визнати недійсним, а норми чинного законодавства України трактуються ним на власний розсуд.

Заслухавши пояснення Позивача, представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/2010, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року, задоволено частково позовну заяву ОСОБА_4 та, зокрема, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 132 095,20 грн.

Посилаючись на норми чинного цивільного законодавства України щодо підстав недійсності правочину, ОСОБА_2 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з даним цивільним позовом про визнання недійсним правочину, зазначеного у справі № 2-45/2010, як усного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо переказу коштів на придбання квартири, та застосування наслідків недійсності правочину.

Так, як встановлено Судом, в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебувала цивільна справа № 2-45/2010 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на зберігання коштів.

Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судами в ході розгляду цивільної справи № 2-45/2010 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, ОСОБА_4 з 2000 року перебуває на заробітках в Республіці Португалія. За усною домовленістю між ним та ОСОБА_2, його вітчимом, позивач передавав та надсилав відповідачу кошти для придбання в майбутньому для себе квартири в м. Івано-Франківську.

Як встановлено під час провадження у справі № 2-45/2010, починаючи з 2000 року на виконання домовленості між позивачем та відповідачем відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 кошти на загальну суму 132095,20 грн., які відмовився повернути ОСОБА_4, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_2 суд зазначив, що під час провадження по справі відповідач-позивач не надав суду належних доказів як оплатності усної угоди між ним та ОСОБА_4, так і зобов'язань позивача по відшкодуванню витрат по утриманню (збереженню) спірних коштів.

Посилаючись на те, що в цивільній справі № 2-45/2010 суд визнав укладеним правочин між ним та ОСОБА_4, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання цього правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

В контексті вищевикладеного, для цілей даної цивільної справи Суд вважає за необхідне зазначити про те, що, оскільки, як випливає зі змісту Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/2010, правовідносини між сторонами виникли з 2000 року, відтак, до даних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року. В той же час, оскільки правовідносини між сторонами були триваючими протягом певного часу, а спірними стали, як мінімум з моменту звернення ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого законного володіння у 2007 році, то до правовідносин між сторонами в цій частині застосуванню підлягають також норми Цивільного кодексу України від 16 липня 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Статтею 4 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року (надалі - «ЦК УРСР»), який був чинним станом на час виникнення спірних правовідносин, визначено підстави виникнення цивільних прав і обов'язків.

Так, цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають:

- з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

- з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування;

- в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва;

- внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав;

- внаслідок інших дій громадян і організацій;

- внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України»), який набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Так, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Підстави та наслідки недійсності угод врегульовано статтями 48-60 ЦК УРСР.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Звертаючись до суду з даним позовом, Позивач просить визнати недійсним правочин, зазначений в судовому рішенні у справі № 2-45/2010.

При цьому, ані виду даного правочину, ані часу його укладання, ані інших обставин, які ідентифікують укладений між сторонами правочин, Позивачем не наведено.

При цьому, Суд звертає увагу на те, що в рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/2010, залишеному без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року, не визначено конкретного виду правочину, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

При цьому, вживання судом в даному рішенні словосполучення «усна домовленість» не може автоматично вказувати на укладення між сторонами конкретного виду правочину.

Крім того, як встановлено Судом зі змісту рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/2010, цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 було заявлено про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_4 та частково їх задовольняючи, суд зіслався на норми статей 386 та 387 ЦК України.

Так, відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Таким чином, аналізуючи зміст рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/2010, залишеного без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року, Суд звертає увагу на те, що предметом цивільного позову у справі № 2-45/2010 був віндикаційний позов, тобто позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Таким чином, захищаючи право власності ОСОБА_4 на відповідне майно, судом у справі № 2-45/2010 було застосовано речово-правовий спосіб захисту права власності (віндикаційний позов), а не зобов'язально-правовий спосіб захисту права власності (тобто спосіб захисту права власності у договірних відносинах), оскільки в рішеннях судів у справі № 2-45/2010 відсутні будь-які посилання на норми закону, які регулюють певний конкретний вид договірних правовідносин.

Суд також звертає увагу на те, що в рамках даної цивільної справи № 344/16599/15-ц за позовом ОСОБА_2 суд не наділено повноваженням щодо роз'яснення чи надання правової оцінки рішенню Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/2010, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року.

Крім того, вищевказане судове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/2010 набрало законної сили 25 січня 2011 року, а тому воно є обов'язковим для виконання сторонами, а також обов'язковим є врахування його висновків при розгляді даної цивільної справи (на підставі вимог частини 3 статті 61 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що посилання ОСОБА_2 на правочин, зазначений в рішенні суду у справі № 2-45/2010, є його особистим суб'єктивним сприйняттям змісту вищевказаного судового рішення. Крім того, пояснення Позивача, надані в судовому засіданні, фактично зводяться до його незгоди з рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-45/2010.

Суд повторно звертає увагу на те, що передбачений статтею 4 ЦК УРСР та статтею 11 ЦК України перелік підстав виникнення цивільних прав та обов'язків не є вичерпним, і не включає в себе виключно таку підставу як угоди чи правочини, а, зокрема, містить також і інші юридичні факти, як підставу виникнення цивільних прав і обов'язків осіб.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 в рамках даної цивільної справи взагалі не доведено наявність предмету позовних вимог про визнання правочину недійсним, як і не вірно здійснено обґрунтування правових підстав заявлених позовних вимог, оскільки в поданій до суду позовній заяві та в уточненнях до неї ОСОБА_2 посилається на норми чинного ЦК України 2003 року, тоді, коли правовідносини, які склалися між сторонами, виникли, як це встановлено рішенням суду у справі № 2-45/2010, з 2000 року. Відтак, станом на час виникнення вказаних правовідносин був чинним Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року.

Стосовно заяви представника Відповідача про застосування строку позовної давності та відмови в задоволенні позову з цієї підстави, а також обґрунтуваннями Позивача з цього питання, Суд звертає увагу на те, що, враховуючи відсутність предмету позовних вимог про визнання недійсним правочину, суд об'єктивно позбавлений можливості вирішити питання про дотримання строку звернення до суду саме з даним позовом, оскільки обрання способу захисту порушеного права є правом особи-позивача, яка звертається до суду.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 4, 41, 48-60 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, ст. ст. 11, 202, 203, 205, 386, 387 Цивільного кодексу України, ст.ст. 61, 209, 213- 215 ЦПК України, Суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя Домбровська Г.В.