АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», третя особа Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Павлограді про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він працював на підприємствах відповідача і за цей час, при виконанні своїх трудових обов'язків, отримав трудове каліцтво. Згідно висновку МСЕК ОСОБА_2 визнано інвалідом третьої групи по зору та встановлено сукупно 45% втрати працездатності первинно. Позивач зазначає, що у зв'язку з втратою професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, оскільки фізичний біль, душевні страждання і переживання, викликані наслідками професійного захворювання стали невід'ємною частиною його існування, окрім цього ОСОБА_3 постійно змушений приймати лікарські препарати.

Враховуючи вищенаведене ОСОБА_2 просив суд стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4500 грн., з чим ОСОБА_2 не погодився і подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду та в повному обсязі задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 грн.

Крім того, з частково задоволеними позовними вимогами ОСОБА_2, також, не погодилось ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» і в своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та відмову позивачу у стягненні моральної шкоди в розмірі 50000 грн.

В своїх апеляційних скаргах сторони посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, проте, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 тривалий час працював на підземних роботах в умовах дії несприятливих виробничих факторів на підприємствах, правонаступником яких є відповідач ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», та був звільнений у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, що підтверджується копією трудової книжки.

При виконанні трудових обов'язків позивач отримав трудове каліцтво, про які зазначено в акті розслідування нещасного випадку від 20 серпня 2013 року.

Згідно виписки з акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, виданої 11 грудня 2013 року Обласною МСЕК, позивачу встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 45% первинно, у тому числі повторно та визнано інвалідом третьої групи.

У відповідності із п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та страждання, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті, якою передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Частиною 1 статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався положеннями КЗпП України, ЦК України та виходив із підтверджених випискою з акта огляду МСЕК від 11 грудня 2013 року і акта розслідування нещасного випадку від 20 серпня 2013 року обставин, якими підтверджується обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, але не в розмірі 50000 грн., а з урахуванням вимог розумності та справедливості, у розмірі 4500 грн.

Серед тверджень апеляційної скарги ОСОБА_2 основним доводом для скасування оскаржуваного рішення суду є посилання на п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у зв'язку із неврахуванням якого судом першої інстанції необґрунтовано було зменшено розмір моральної шкоди до вкрай малої суми у 4500 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з такою позицією позивача, оскільки згідно вищезгаданого п. п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто аналізуючи правову позицію вказаної Постанови, слід звернути увагу, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має зазначатись, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Серед доказів наявних в матеріалах справи містяться лише акт розслідування нещасного випадку від 20 серпня 2013 року, згідно якого встановлено факт отримання позивачем трудового каліцтва та виписка з акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 11 грудня 2013 року згідно якої позивача визнано інвалідом третьої групи, будь-яких додаткових доказів в обґрунтування суми у 50000 грн. ОСОБА_2 надано не було.

А тому, колегія суддів, також погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині зменшення розміру моральної шкоди до 4500 грн.

Щодо порушень Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області норм матеріального права, зокрема, невірне застосування до даних правовідносин положень ст. ст. 233, 234, 237-1 КЗпП України, на які посилається в своїй апеляційній скарзі ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно правової позиції, викладеній у абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі №1-32/2008 року від 08 серпня 2008 року, право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди реалізується відповідно до норм ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України, за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Положення ст. ст. 233, 234, якими регулюються строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів та поновлення судом строків, пропущених з поважних причин, при ухвалені рішення взагалі не застосовувались, оскільки відповідно до ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Ще одним доводом апеляційної скарги відповідача, на який колегія суддів звертає увагу, є посилання ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на компенсацію відсотку втрати працездатності та обмеження життєдіяльності, визначених висновком МСЕК, відбулася шляхом призначення додаткових видів допомоги для ОСОБА_2 за складеною індивідуальною програмою реабілітації - медикаментозне лікування, санаторно-курортне лікування за рахунок Фонду соцстрахування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань.

Однак, обов'язок в частині відшкодування моральної шкоди Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, станом на момент виникнення даного спору між сторонами, виключено Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №717-V від 23 лютого 2007 року.

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_2 трудового каліцтва, то обов'язок відшкодування моральної шкоди покладається на ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у відповідності до положень ст. 237-1 КЗпП України.

Крім того, відповідно до положень ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а тому доводи відповідача в апеляційній скарзі на отримання позивачем трудового каліцтва з власної вини у зв'язку із недотримання правил безпеки, також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційних скаргах доводи сторін не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційних скарг є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова