АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1211/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 30 Пироженко (В.Д.) В. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівКарпенко О. В., Нерушак Л. В.
при секретаріСиниці Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 1 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_5 посилаючись на те, що 4 квітня 2006 року позивач набув права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна НОМЕР_1 від 4 квітня 2006 року, що було видане приватним нотаріусом Вінніченко Ж.В. Вказаний об'єкт нерухомості був переданий позивачу у зв'язку із виконанням рішення суду про стягнення грошових коштів та звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_8 в процедурі виконавчого провадження. 12.04.2006 року ОСОБА_6 зареєстрував в реєстрі право власності на нерухоме майно.

В липні 2007 року ОСОБА_5 звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_6 про визнання права на будинок АДРЕСА_1.

18 грудня 2007 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 березня 2008 року, свідоцтво про придбання майна від 4 квітня 2006 року було визнано частково недійсним та визнано право власності за відповідачкою на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1.

В лютому 2010 року позивач звернувся до суду з позовом про розподіл житлового будинку в натурі та виселення відповідачки із частини житлового будинку, що підлягала виділенню ОСОБА_6

30 травня 2011 року рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси позов був задоволений, спірний будинок розподілено між сторонами в натурі, відповідачку ОСОБА_5 зобов'язано звільнити частину домоволодіння та земельну ділянку, що виділена позивачу.

В ході виконання даного рішення було з'ясовано, що спірний будинок зданий відповідачкою в оренду ОСОБА_9 за договором від 1 червня 2009 року, яка проживала в ньому разом із своєю родиною і про існування прав у ОСОБА_6 на 2/3 частини домоволодіння не знала, так як у відповідності до п. 1.1. договору оренди житла ОСОБА_5 гарантувала, що будинок належить їй на праві власності. Про вказані обставини позивачу не було нічого відомо.

30 листопада 2011 року ОСОБА_9 добровільно звільнила займаний будинок та передала ключі і оригінал договору оренди від 1 червня 2009 року позивачу. Відповідно до договору відповідачка набула майнового права на одержання грошових коштів в сумі 1600 грн. щомісячно. Крім того, позивач був змушений сплачувати рахунки, що надходили від Черкаського міського РЕМ за користування електроенергією з липня 2010 року по липень 2011 року, а 6 квітня 2012 року судом був виданий наказ про стягнення з нього 1 264 грн. 59 коп. Загальна сума оплати за електропостачання складає 3 015 грн. 80 коп.

В зв'язку з тим, що відповідачка безпідставно використовувала майно, що частково також належить і позивачу, з метою безпідставного збагачення, просила стягнути з ОСОБА_5 32 882 грн. 17 коп. на відшкодування безпідставно набутого майна та судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 1 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 32 882 грн. 17 коп. безпідставно набутих коштів, 3256 грн. витрат на юридичну допомогу, 229 грн. 40 коп. судового збору, а всього 36367 грн. 57 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, в апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначила про відсутність доказів отримання нею від ОСОБА_9 коштів в рахунок сплати коштів за оренду будинку, а також вказала, що договір оренди від 1 червня 2009 року є нікчемним.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 в частині стягнення з відповідачки безпідставно набутої орендної плати за період з 1 червня 2009 року по 30 листопада 2011 року, суд виходив з того, що позивач є власником 2/ 3 частин житлового будинку, а договір оренди був укладений між ОСОБА_5, як власницею всього будинку та ОСОБА_9, про що позивач не знав. Також суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача коштів за користування електроенергією, які позивач змушений був сплачувати за рахунками Черкаського міського РЕМ, як безпідставно збережені кошти за рахунок позивача, та часткове стягнення витрат на юридичну допомогу.

Колегія суддів частково погоджується з даними висновками суду.

Згідно ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правовою підставою звернення до суду позивач вказував ст.ст. 1212 - 1213 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

З матеріалів справи вбачається, що 4 квітня 2006 року ОСОБА_6 набув право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна №2569 від 4 квітня 2006 року, що було видане приватним нотаріусом Вінніченко Ж.В. Вказаний об'єкт нерухомості був переданий позивачу у зв'язку із виконанням рішення суду про стягнення грошових коштів та звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_8 в процедурі виконавчого провадження.

18 грудня 2007 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 березня 2008 року, свідоцтво про придбання майна від 4 квітня 2006 року було визнано частково недійсним та визнано право власності за ОСОБА_5 на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1.

30 травня 2011 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси спірний будинок розподілено між сторонами в натурі, ОСОБА_5 зобов'язано звільнити частину домоволодіння та земельну ділянку, що виділена ОСОБА_6

В ході виконання даного рішення з'ясовано, що спірний будинок зданий відповідачкою в оренду ОСОБА_9 за договором від 1 червня 2009 року. Вказана особа проживала в ньому разом із своєю родиною і про існування прав у ОСОБА_6 на 2/3 частини домоволодіння не знала, так як у відповідності до п. 1.1. договору оренди житла ОСОБА_10 гарантувала, що будинок належить тільки їй на праві власності. Позивачу про таке використання будинку не було нічого відомо.

30 листопада 2011 року ОСОБА_9 добровільно звільнила займаний будинок та передала ключі і оригінал договору оренди від 1 червня 2009 року позивачу. Відповідно до договору, відповідачка набула майнового права на одержання грошових коштів в сумі 1600 грн. щомісячно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду стосовно стягнення з відповідача безпідставно набутої орендної плати за період з 1 червня 2009 року по 30 листопада 2011 року в сумі 29 866 грн. 37 коп., що є пропорційною до належної позивачу 2/3 частини будинку, оскільки ОСОБА_5 не надано доказів, які б свідчили про нікчемність або неукладення нею договору оренди із ОСОБА_9, за умовами якого вона отримувала кошти в рахунок орендної плати, в обумовленому договором розмірі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду стосовно підставності стягнення з ОСОБА_5 коштів за користування електроенергію з липня 2010 року по липень 2011 року та відповідно до судового наказу від 6 квітня 2012 року на загальну суму 3 015 грн. 80 коп. та зазначає наступне.

Відповідно до п.3.3 договору оренди, орендна сплачується орендарем щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця.

Пункт 3.4 договору передбачає, що орендар самостійно сплачує плату відповідним підприємствам за фактично використані електроенергію та телекомунікаційні послуги.

Орендарем за даним договором є ОСОБА_9, яка не є стороною у справі та вимоги до якої позивачем не ставились. Таким чином, суд безпідставно визнав кошти за оплату користування електроенергію, як безпідставно отриману ОСОБА_5 в розмірі 3 015 грн. 80 коп., оскільки вона, за вказаних обставин, стягненню з відповідачки на підставі та в розумінні ст. 1213 ЦК України не підлягає.

Крім цього, у пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Матеріали справи не містять відповідного розрахунку про надання адвокатом Ярмак Г.М. правової допомоги ОСОБА_6 та документально підтверджених і доведених останнім витрат з цього приводу, проте з рішення суду вбачається, що при визначенні розміру витрат на правову допомогу суд виходив із власних розрахунків.

З огляду на це підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правової допомоги в розмірі 3 256 грн. відсутні.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Наведене свідчить, що рішення суду підлягає зміні шляхом його скасування в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 оплати за користування електричною енергією та в частині стягнення витрат на правову допомогу з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду колегія суддів вважає законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 1 квітня 2016 року у даній справі змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 3 015 грн. 80 коп. оплати за користування електричною енергією та в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3 256 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та в частині стягнення судових витрат за надання правової допомоги.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :