Провадження № 2/638/3849/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2016Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Гайдук Л.П.

при секретарі - Виставній А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1, 3-тя особа - ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

16.06.2016р. позивач звернувся до суду з позовом до в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1, 3-тя особа - ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1999, серії 1-99-158752, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради квартира № 12 по пр.. Науки, б. 19 в м. Харкові належала ОСОБА_3, яка померла 04.11.2014р. та яка сама мешкала в даній квартирі. З відміток, які є у вказаному актовому записі про смерть, а також в заяві ОСОБА_3 про видачу паспорта (форма №1), вбачається, що паспорт померлої не зданий. Після її смерті до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. 21.11.2014р. було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири за змістом якого, ОСОБА_3, від імені якої за дорученням діяла ОСОБА_2 продала квартиру ОСОБА_1 Однак, з огляду на те, що в силу ч.4 ст.25, п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності, ОСОБА_3 припинилися в момент її смерті (04.11.2014р.), на час нотаріального посвідчення договору від 21.11.2014р. вона не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обовязки продавця належної їй за життя квартири. За таких обставин, укладення згаданого договору здійснено всупереч вимогам ч.І ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. При цьому, наявність довіреності від 17.04.2014, на яку міститься посилання в тексті договору від 21.11.2014, не змінює правових наслідків смерті ОСОБА_3, оскільки в силу п.6 ч.І ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Перебування спірної квартири у володінні відповідача порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. На підставі наведеного, позивач просить суд задовольнити.

Представники позивачів в судовому засіданні позовні вимоги визнали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що відповідач законним способом придбав належну померлій ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, ще за життя останньої він передав ОСОБА_2 гроші для ОСОБА_3 за зазначену квартиру, на час укладення договору Гордін йому не було відомо про смерть власника квартири , тому вважає, що є добросовісним набувачем. Окрім того, на час укладення договору були відсутні будь-які заборони на квартиру. Він сплатив кошти у повному обсязі ,вказаному у договорі та здійснив у квартирі ремонт а також погасив всі борги за комунальні послуги та продовжує їх сплачувати.Вважає,що позивач пропустив строк звернення до суду .

3-тя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з*явилась, причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, заяви про розгляд справи за її відсутністю суду не надавала.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного .

Як встановлено в судовому засіданні між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від імені якої діяла ОСОБА_2 21.11.2014року укладено договір купівлі-продажу, де Щестакова продала, а Гордін придбав у власність квартиру № 12 по пр. Леніна /Науки/ ,19 у м. Харкові, сплативши 351 980 гривень.

Таким чином, на час пред*явлення позову прокурором в інтересах Харківської міської ради 16.06.2016р. власником вищезазначеної квартири був та є на теперішній час ОСОБА_1, право власності якого зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 21.11.2014р.., реєстраційний номер 17400191.

Право власності ОСОБА_1 не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності не визнаний в судовому порядку недійсним, дані про скоєння будь-якою особою правопорушення щодо оформлення договору купівлі-продажу в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами.

Законодавством не передбачена можливість набуття права власності на майно, власником якого є інша особа без вирішення питання щодо законності набуття права власності іншою особою, тобто не може бути декілька власників одного й того ж майна.

Таким чином, визнання спадщини після смерті ОСОБА_3 відумерлою з передачею спірної квартири у власність територіальної громади при наявності власника майна,право якого не оспорено, не відповідає вимогам закону.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень гл. 29 ЦК України , в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, для застосування цієї норми суд повинен встановити ті обставини, що майно вибуло з володіння власника або володіння особи, якій воно було передано власником у користування в силу зазначених обставин, а також, що набувач придбав це майно за відплатним договором і що він не знав і не міг знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 26 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ч. 1ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК . Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК , переходить до спадкоємців власника.

Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України , які дають право витребувати у набувача це майно.

Разом із тим, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна.

Відповідно до ч.3. ст.3 Закону України від 01.07. 2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно абз.3 ч.2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно ч.4 до ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації,право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що Гордін придбав спірну квартиру 21.11.2014р. за договором купівлі-продажу та зареєстрував своє право власності .

Із тексту договору купівлі-продажу вбачається, що приватний нотаріус ОСОБА_4 встановила особи сторін, які уклали угоду.

На час укладення угоди Харківська міська рада не була власником майна, оскільки звернулась до суду вже після набуття набуття ОСОБА_1 права власності.

Таким чином, твердження позивача про те, що спірна квартира вибула із володіння власника поза його волею є безпідставним, а відсутність цієї ознаки виключає застосування ст.388 ЦК України.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року міститься висновок про те, що відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від

добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину.

По даній справі договір купівлі-продажу не визнаний в судовому порядку недійсним, продавцем майна був за документами його власник ОСОБА_3 від імені якої діяла ОСОБА_2, право власності за якою було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Окрім того, суд не може прийняти до уваги обґрунтування позивача в частині позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння в тій частині, що договір є таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки у зв*язку з смертю ОСОБА_3 припинилась її дієздатність та на момент укладення угоди ОСОБА_2 не мала можливості здійснювати будь-яких дій, в тому числі укладати від імені померлої будь-які угоди з огляду на нижчезазачене.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом/нікчемний правочин/. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки посилання прокурора на недійсність угоди не відповідає умовам, зазначеним у ч.2 ст.215 ЦК України відповідно вважати дану угоду нікчемним правочином суд позбавлений можливості.

Окрім того, суд вважає достовірно не встановленими обставини смерті ОСОБА_3, яка була власником спірної квартири та від імені якої діяла ОСОБА_2.

При цьому суд виходить з невідповідності даних, які надані прокурором та вбачаються з форми « А» на ОСОБА_3 з даними, які містяться в копії актового запису про смерть ОСОБА_3, де не міститься даних про місце народження ОСОБА_3 , що є суттєвою обставиною, яка впливає на ідентифікацію цієї особи.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна з сторін повинна довести обставини, на які вона посилається як в обґрунтування своїх вимог так і в заперечення проти них.

Доказів підтверджуючих обставини того, що власник спірної квартири ОСОБА_3 та померла ОСОБА_3 є однією й тією ж особою в судовому засіданні не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурору в інтересах Харківської міськради в повному обсязі.

На підставі вищенаведеного, керуючись Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», постановою Верховного Суду України від 12 лютого 2014, ст.ст. 215, 331, 334, 387, 388, 396, 1218, главою 29 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1, 3-тя особа - ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий - суддя: