Справа № 530/906/16-ц
Номер провадження 2/530/537/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2016 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р., при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні розпорядження та користування житловим будинком,що належить громадянину на праві приватної власності, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні розпорядження та користування житловим будинком,що належить громадянину на праві приватної власності.

В судовому засіданні позивачка, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги.

Відповідач, ОСОБА_2, про дату і час розгляду справи повідомлений судом належним чином в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши позивача та її представника, які підтримала позовні вимоги, зважаючи на відсутність заперечень відповідача та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності".

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: "Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини", враховуючи місцезнаходження, позов пред'являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, має на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.7).

У 1996 році позивач познайомилася із ОСОБА_2 і з цього часу ми стали проживати у її будинку, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, а 18.02.2004 року відповідач зареєструвався у ньому на проживання. В 2005 році відповідач виселився із належного ОСОБА_1 житлового будинку, забрав всі свої речі і до цього часу в ньому не появлявся. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 не проживає у будинку понад 10 років, він з реєстрації на проживання у ньому не знявся він також не бажає знятися з реєстрації.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 09.11.2013 року винесеної слідчим СВ Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області Плескач С.В. по кримінальному провадженню № 0000925 від 30.10.2013 року за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України по заяві ОСОБА_1 в якій говориться про те, що ОСОБА_2 виїхав до Сумської області та не повернувся вказано, що в ході проведення оперативно-розшукових заходів було встановлено місце перебування ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. В ході допиту ОСОБА_2 пояснив, що він проживає в АДРЕСА_2 з 2006 року. Раніше він проживав в АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_1. Покинув ОСОБА_2 місце проживання АДРЕСА_1 за власним бажанням і спілкуватися з гр.. ОСОБА_1 не виявляє бажання в зв'язку з цим і не спілкувався з нею та не повідомляв про своє місце перебування.

Відповідач міг користуватися будинком на загальних підставах, як простий квартиронаймач, що передбачено ч. 4 ст. 156, ст. 158 ЖК України, тобто укласти з позивачем договір найму жилого приміщення, який мав би бути зареєстрованим у Зіньківському відділенні Гадяцької міжрайонної державної податкової інспекції, та сплачувати за користування житлом і комунальні послуги, але він письмового договору найму жилого приміщення у позивача, житловому будинку не укладав.

Ст. ст. 317 ч.1 ст. 321 ч. 1 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ухилення відповідача від зняття із реєстрації на проживання у позивача житловому будинку є обмеженням у здійсненні її права власності на належний житловий будинок.

Таким чином, незважаючи на реєстрацію, відповідач ОСОБА_2 не проживає у будинку понад 10 років, він не є членом моєї сім'ї і не являється квартиронаймачем, так як договору найму, в розумінні ст.158 Житлового кодексу України, не існує. Внаслідок того, що відповідач зареєстрований на проживання у будинку, але фактично в ньому не проживає - порушуються права власника житла, позивач не має змоги належним чином розпорядитися ним, так як в цьому ОСОБА_1 чинить перешкоди відповідач.

Актом Першотравневої сільської ради від 07.07.2016 року встановлено, що відповідач вже тривалий термін не проживає в будинку (а.с.9).

На звернення ОСОБА_1, Першотравнева сільська рада повідомила, що зняття з обліку реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви про зняття з реєстрації місця проживання, яка складається особисто ОСОБА_2 або його законним представником, або відповідно до рішення суду .

Враховуючи вищевикладене, позивач вимушена звернутися з даним позовом до суду.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підставу для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

3гідно ст. 64 Житлового кодексу УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України).

Разом з тим, відповідно до частини першої ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення, 2)позбавлення права користування житловим приміщенням,3) визнання особи безвісно відсутньою, 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись керуючись ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 64, 65, 71, 71 Житлового кодексу УРСР, ст.ст.10, 11, 57, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226, 232, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні розпорядження та користування житловим будинком,що належить громадянину на праві приватної власності - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р. Должко