У х в а л а

27 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом-М» про перегляд Верховним Судом України ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної служби інтелектуальної власності України, компанії «Айвібрідж Венчерз Лімітед» про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів та послуг і зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

Солом'янський районний суд м. Києва рішенням від 29 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 25 квітня 2016 року закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом-М» (далі - ТОВ «Інтерфом-М») на рішення суду першої інстанції на підставі частини першої статті 292 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 25 липня 2016 року касаційну скаргу ТОВ «Інтерфом-М» відхилила, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року залишила без змін.

12 вересня 2016 року ТОВ «Інтерфом-М», за дорученням якого діє Компанець М.Б., звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України; неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, зокрема частини першої статті 292 ЦПК України; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підстави подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року, 9 вересня 2015 року, 27 січня, 22 березня і 22 червня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального і процесуального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 3 і 17 лютого 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Постановляючи ухвалу від 25 липня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін ухвалу суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження, оскільки судовим рішенням суду першої інстанції не вирішувалось питання про права й обов'язки ТОВ «Інтерфом-М», а відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог такої особи; отже, ТОВ «Інтерфом-М» не є особою, яка має право на оскарження цього рішення суду першої інстанції.

Крім того, касаційний суд звернув увагу, що у постановах, на які посилається заявник, Верховний Суд України зазначив, що за змістом статті 292 ЦПК України право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. У даній справі не вбачається несприятливих наслідків, завданих саме оскаржуваним судовим рішенням, оскільки особа не позбавлена права здійснити захист у порядку господарського судочинства.

При цьому касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції й про те, що правовідносини між сторонами носять господарсько-правовий характер; при цьому ТОВ «Інтерфом-М» використало своє право на судовий захист у порядку, встановленому законом, шляхом звернення до господарського суду; вимоги й підстави, заявлені в ході цивільного провадження та провадження в господарському суді, є ідентичними.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 17 грудня 2014 року касаційний суд, направивши справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, дійшов висновку про те, що відносно компанії (заявника), яку не залучено до участі в справі, встановлено відповідні факти, а тому в такий спосіб вирішено питання про права та обов'язки цієї компанії;

- в ухвалі від 27 січня 2016 року касаційний суд, направивши справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, указав на те, що при вирішенні питання про прийняття апеляційної скарги апеляційний суд не надав оцінки доводам апеляційної скарги про те, що внаслідок визнання за позивачем права власності на відповідну частину житлового будинку площа його земельної ділянки буде збільшена за рахунок земельної ділянки заявника;

- в ухвалі від 9 вересня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, звернув увагу на те, що факти, встановлені щодо заявника в ухвалі суду першої інстанції, мають преюдиційне значення, оскільки йому оголошено підозру у скоєнні кримінального правопорушення та на підтвердження його вини до кримінального провадження приєднано зазначену ухвалу суду першої інстанції;

- в ухвалі від 22 червня 2016 року касаційний суд, направивши справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, зазначив про те, що спірне майно перебуває в іпотеці у банків для забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами, заборгованість за якими не погашена, а тому поділ зазначеного спірного майна між подружжям впливає на права та обов'язки заявника;

- в ухвалі від 22 березня 2016 року касаційний суд, скасувавши ухвалу суду апеляційної інстанції та призначивши новий розгляд в апеляційному суді, дійшов висновку про порушення вимог кримінального процесуального закону та обмеження права особи на доступ до здійснення правосуддя з метою захисту своїх прав та свобод у даному конкретному випадку.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог, а також неоднаково застосував одні й ті самі норми процесуального права при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю викладеним у постановах Верховного Суду України від 3 і 17 лютого 2016 року висновкам, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеним висновкам.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Державної служби інтелектуальної власності України, компанії «Айвібрідж Венчерз Лімітед» про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів та послуг і зобов'язання вчинити певні дії за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфом-М» про перегляд Верховним Судом України ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк