АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/9132/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5, яка на підставі довіреності діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Національний банк України про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково: стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6 суму банківського вкладу від 22.05.2013 у розмірі 30 000,00 доларів США; 3% річних у розмірі 766,61 доларів США, що разом складає 30 766,61 доларів США; стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6 300 000,00 грн за договорами банківських вкладів від 02.10.2012 та від 09.10.2012; 7 668,33 грн 3% відсотки річних, 138 600,00 грн інфляційних витрат, що разом складає 446 268,33 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 уклала з ПАТ «КБ «Приватбанк» на підставі заяв договори:

№ SAMDN 9951 на оформлення вкладу «Депозит+ З міс.» на суму 100000,00грн та відповідно до квитанції №3 від 02.10.2012 внесла вказану суму на рахунок НОМЕР_1 у ПАТ «КБ «Приватбанк»;

№SAMDN 75 на оформлення вкладу «Депозит+3 міс.» на суму 100000,00грн та відповідно до квитанції №2 від 02.10.2012 внесла вказану суму на рахунок НОМЕР_2 у ПАТ «КБ «Приватбанк»;

№SAMDN 1564 на оформлення вкладу «Депозит +3міс» на суму 100000,00грн та відповідно до квитанції №5 від 09.10.2012 внесла вказану суму на рахунок НОМЕР_3 у ПАТ «КБ «Приватбанк»;

№ SAMDN 2449 на оформлення вкладу «Стандарт» на суму 30 000 доларів США та відповідно до квитанції №3 від 22.05.2013 внесла вказану суму на рахунок НОМЕР_4 у ПАТ «КБ «Приватбанк»;

№ SAMDN 000 від 04.12.2013 на оформлення вкладу «Депозит Плюс» на суму 100 000,00грн, проте, квитанцію про внесення відповідної суми до даного договору позивач не надала.

Також судом установлено, що 21.10.2014 позивач звернулася до Банку із заявою про повернення коштів та сплати відсотків з вказаних депозитних вкладів, відкритих на території АР Крим. Листом від 23.10.2014 Банк відмовив позивачу у виплаті вкладів та процентів, посилаючись на складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків, що відкрито в кримських відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк».

Виходячи з того, що Банком було порушено право позивача на отримання депозитного вкладу та відсотків за його користування, а також що позивач відповідно до вимог договору повідомила відповідача про повернення коштів та надала оригінали документів на підтвердження внесення коштів, суд першої інстанції задовольнив позов у частині стягнення суми вкладів, 3% річних та інфляційних втрат. У задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки у вигляді пені суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що умовами договорів не передбачено сплату неустойки у вигляді пені в якості забезпечення виконання банком грошових зобов'язань.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.Зокрема зазначає, що ПАТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у даній справі.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_6 пені та в частині відмови у задоволенні позову про зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» видати готівкою одноразовою операцією через касу будь-якого відділення банку кошти; просить ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «Приватбанк» підтримав апеляційну скаргу банку та просив її задовольнити з наведених у ній доводів, заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача. Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги банку та просив задовольнити його апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог і заперечень, вірно встановив спірні правовідносини та правильно застосував норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно зі ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд ( ст.1074 ЦК України). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року (справа № 6-352цс16).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не було надано доказів додержання письмової форми договорів банківського вкладу, оскільки матеріали справи не містять належним чином завірених копій договорів банківського вкладу та квитанцій про внесення грошових сум на вкладний (депозитний) рахунок, суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються оглянутими в судовому засіданні оригіналами квитанцій та заяв про внесення коштів за договорами банківських вкладів №SAMDN 9951, №SAMDN 0175, №SAMDN 1564, №SAMDN 2449. Копії яких містяться в матеріалах справи і відповідають оригіналам (том1ас8-20).

Доводи апеляційної скарги про неможливість виконання відповідачем зобов'язань за договорами, що укладені з філією «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк» через обставини форс-мажору, що не залежать від волі сторін, а також відсутність можливості перевірити наявність грошових коштів на рахунках позивачів через відсутність доступу до інформації щодо клієнтів, що уклали договори з філією «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», з посиланням на Постанову Правління Національного банку України від 06.05.2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» - не заслуговують на увагу з огляду на те, що договори вкладу укладені позивачами з юридичною особою ПАТ КБ «Приватбанк», місцезнаходженням якого є м. Дніпропетровськ. Кримське регіональне управління ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до ст. 95 ЦК України є філією, що розташована поза місцезнаходженням юридичної особи і не є самостійною юридичною особою, а відтак не може нести самостійну відповідальність перед клієнтом.

Разом з тим відмова банку в поверненні ОСОБА_6 належних їй грошових коштів суперечить вимогам ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1068 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_6 про те, що судом першої інстанції безпідставно не стягнуто на користь позивача пеню за порушення фінансового зобов'язання, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні даних вимог, адже вищевказаними Договорами банківських вкладів сплата неустойки у вигляді пені в якості забезпечення виконання банком грошових зобов'язань не передбачена.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Отже, договір про надання послуг є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто, будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору є грошовим зобов'язанням.

Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору - сума вкладу.

Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України , а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договорів банківських вкладів, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності.

Щодо вимог представника ОСОБА_6 про видачу готівки одноразовою операцією через касу будь-якого відділення Київського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк», то такі вимоги не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відносини банку та володільця рахунку передбачені гл. 72 ЦК України, обов'язок банку з повернення коштів урегульовано ст.ст. 1068,1073 ЦК України та умовами відповідного договору.

У зв'язку з цим видача позивачу грошових коштів повинна відбуватися згідно з умовами договору, а порядок виконання рішення суду про повернення коштів передбачений ЗУ «Про виконавче провадження».

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до аналізу обставин, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог та заперечень, які суд повно та всебічно з'ясував і перевірив, дав належну оцінку усім доказам та дійшов обґрунтованого висновку. Доводи апеляційних скарг такого висновку суду не спростовують і на його правильність не впливають.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 308 ЦПК України підстав для скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 309, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_5, яка на підставі довіреності діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна