Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №334/1221/16 Головуючий у 1 інстанції: Дубина Л.А.
Провадження № 22-ц/778/4301/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним.

В позові зазначав, що з 21.02.1990 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_6, яка померла 23.01.2014 року. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді 3/4 часток жилого будинку №5 по пров. Казанському у м. Запоріжжі, у якому вони проживали разом з часу укладання шлюбу. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є її діти ОСОБА_7, ОСОБА_3 та він ОСОБА_4, як чоловік померлої. Після смерті дружини він продовжував проживати у будинку, частина якого належала померлій, до літа 2015 року, поки відповідач не вигнав його з будинку та він змушений переїхати проживати до дочки. Навесні 2014 року ОСОБА_3 відвіз його до нотаріуса, начебто для оформлення спадщини. В матеріалах спадкової справи міститься заява від 06.03.2014 року підписана ним про відмову від спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, як єдиного спадкоємця. Позивач зазначає, що його заява від 06.03.2014 року про відмову від спадщини на користь відповідача як односторонній правочин має бути визнана недійсною, оскільки він, як літня людина, 1936р.н., підписуючи заяву від 06.03.2014 року не зрозумів її змісту. Вважав, що мав підписати заяву, необхідну для оформлення спадщини після смерті дружини. Він є людиною похилого віку, страждає на багато захворювань, у тому числі зору та слуху, є людиною юридично необізнаною, тому не зміг зрозуміти зміст документа, який він підписав 06.03.2014 року. Мав на меті оформлення спадщини.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати недійсним правочин - його заяву про відмову від спадщин, що відкрилася після ОСОБА_6, померлої, 23.01.2014 року на користь ОСОБА_3, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 06.03.2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним правочин, а саме заяву ОСОБА_4 про відмову від спадщин, що відкрилася після ОСОБА_6, померлої 23.01.2014 року на користь ОСОБА_3, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 06.03.2014 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представником позивача подані заперечення на спростування доводів апеляційної скарги, які вважає безпідставними і просить про відхилення апеляційної скарги.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 подала заяву, в якій підтримала доводи апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_8, представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_9, третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_5, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

З 21.02.1990 року ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_6, яка померла 23.01.2014 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді 3/4 часток жилого будинку №5 по пров. Казанському у м. Запоріжжі.

У будинку №5 по пров. Казанському у м. Запоріжжі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 проживали разом з часу укладання шлюбу 21.02.1990р.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є її чоловік ОСОБА_4 та її діти ОСОБА_7, ОСОБА_3

З матеріалів спадкової справи після померлої ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_3 05.03.2014 року звернувся з заявою про прийняття спадщини, при цьому вказав інших спадкоємців - ОСОБА_7 і ОСОБА_4

ОСОБА_7 заяви про прийняття спадщини або заяви про відмову від спадщини у нотаріальну контору не подавала.

ОСОБА_4 06.03.2014 року подав заяв у про відмову від спадщини на користь ОСОБА_3

Відмова від спадщини не була безумовною та беззастережною, оскільки ОСОБА_4 після смерті дружини залишився проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Літом 2015р. ОСОБА_3 зажадав аби ОСОБА_4 виселився з його будинку.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Суд першої інстанції правильно послався на ст. 202 ЦК України, за якою правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Суд першої інстанції вірно вказав, що оспорюваний правочин - відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином.

Судом першої інстанції належним чином застосовано при вирішенні справи такі норми матеріального права.

Ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Судом першої інстанції правильно взято до уваги розяснення п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» де вказано: правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При застосуванні норм права у правовідносинах за вимогами про визнання недійсним правочину з підстав помилки суд першої інстанції обґрунтовано та у відповідності до ст.360-7 ЦПК України врахував правові позиції постанов Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі №6-69цс14, від 21 жовтня 2015року у справі №6-202цс15, від 02 грудня 2015року у справі №6-2087цс15, від 16 березня 2016року у справі №6-93цс16.

Зокрема, Верховний Суд вказав, що наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання правочину, суд визначає не тільки за фактом прочитання тесту оспороюваного правочину та розяснення нотаріусом його змісту, а й за такими обставинами як вік позивача, стан його здоровя, наявність у нього іншого житла.

На підставі дослідження, оцінки та аналізу наданих у справі доказів у їх сукупності, суд першої інстанції правильно зазначив у рішенні, що ОСОБА_10П, на момент підписання заяви 06.03.2014 року мав дуже похилий вік (1936 рік народження), страждав на хронічні захворювання, в тому числі хвороби органів зору та слуху. ( а.с.116 ) та не мав наміру відмовлятися від спадщини, оскільки після укладання оспореного ним правочину продовжував проживати у будинку по пров. Казанському, 5 у м.Запоріжжі до моменту вчинення перешкод з боку відповідача влітку 2015р.

Доводи апеляційної скарги, в яких викладені фактичні обставини справи з точки зору відповідача, не можуть спростувати висновки рішення суду першої інстанції, оскільки не доводять його незаконності.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності рішення суду вимогам ст.1270 ЦК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Статтею 1270 ЦК України визначені строки для прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Судом першої інстанції встановлено, що порушень строку для прийняття спадщини не відбулося, а тому вказані доводи не спростовують висновки рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не має права оспорити вказаний правочин, оскільки згідно ч.5 ст.1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, не відповідає вимогам закону, виходячи з такого.

Згідно ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225,229-231 і 233 цього Кодексу.

У даній справі під час судового розгляду знайшли своє підтвердження вимоги позивача про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини з підстав, встановлених ст. 229 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 доведено, що правочин вчинений внаслідок помилки щодо природи правочину.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки судом першої інстанції показань свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, що ОСОБА_4 гарно чує і гарно бачить не мають свого підтвердження.

Суд оцінив показання свідків у сукупності із іншими доказами у справі, зокрема, з медичними документами щодо незадовільного слуху і зору ОСОБА_4 (а.с.9-13, 116) і обґрунтовано взяв до уваги медичні документи, як кваліфіковані доказі порівняно з показаннями свідків, які не є фахівцями у галузі медицини.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивач не довів, що під час вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними ( ст.225 ЦК України) є неприйнятними, оскільки у даній справі фактичні і правові підстави позовних вимог інші. А саме, позивач довів наявність підстав для визнання правочину недійсним у відповідності до ст.229 ЦК України, відповідно до якої не підлягають встановленню обставини, чи усвідомлював він значення своїх дій та чи міг керувати ними.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: