У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Житомирського агротехнічного коледжу, Житомирської міської ради, управління Держземагентства у Житомирському районі Житомирської області, Державної реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та скасування його державної реєстрації, за касаційною скаргою Житомирського агротехнічного коледжу на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з указаним вище позовом, у якому просили визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 29,0623 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_3, який виданий 8 травня 2003 року Житомирському агротехнічному коледжу. Також просили визнати недійсною державну реєстрацію зазначеного акта, вчинену у Книзі записів державних актів на право постійного користування земельною ділянкою № 3.

На обґрунтування позову вказували, що вони, а також треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є співвласниками приватних житлових будинків АДРЕСА_4. Проте земельні ділянки, на яких знаходяться вказані житлові будинки, перебувають у постійному користуванні Житомирського агротехнічного коледжу, що унеможливлює вільне розпорядження і підтримання у належному стані нерухомого майна, яке належить на праві приватної власності позивачам. Крім того, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 3 лютого 2014 року визнано незаконним та скасовано рішення Житомирської міської ради народних депутатів від 25 лютого 2003 року № 170 «Про вилучення, припинення і надання права користування земельними ділянками, надання дозволу на складання проектів відведення юридичним та фізичним особам міста» в частині надання в постійне користування Житомирському агротехнічному коледжу для потреб освіти земельної ділянки площею 29,0623 га по АДРЕСА_3.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 травня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 29,0623 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_3, який виданий 8 травня 2003 року Житомирському агротехнічному коледжу. Скасовано державну реєстрацію державного акта на право постійного користування земельною ділянкою площею 29,0623 га, яка розташована по АДРЕСА_3, вчинену у Книзі записів державних актів на право постійного користування земельною ділянкою 8 травня 2003 року за № 3.

У касаційній скарзі Житомирський агротехнічний коледж, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачі, набувши право власності на житлові будинки та будучи законними землекористувачами з урахуванням норм ст. 120 ЗК України, позбавлені можливості належним чином реалізувати надані їм права. Оскільки рішення Житомирської міської ради, яке було підставою для видачі Житомирському агротехнічному коледжу державного акта на право постійного користування спірною земельною ділянкою, визнано незаконним та скасовано у судовому порядку, тому наявні підстави для задоволення позову.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що рішенням Житомирської міської ради від 25 лютого 2003 року № 170 «Про вилучення, припинення і надання права користування земельними ділянками, надання дозволу на складання проектів відведення юридичним та фізичним особам міста» Житомирському агротехнічному коледжу надано у постійне користування для потреб освіти земельну ділянку площею 29, 0623 га, яка розташована по АДРЕСА_3.

В подальшому вказане рішення в частині надання в постійне користування Житомирському агротехнічному коледжу спірної земельної ділянки визнано незаконним та скасовано на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 3 лютого 2014 року.

ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_4.

Співвласником 1/3 частини вказаного житла є також ОСОБА_4, про що свідчать копії свідоцтв про право власності, виданих виконавчим комітетом Житомирської міської ради 18 листопада 2011 року.

ОСОБА_5 належить право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори 25 серпня 2005 року.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу, укладеного 25 серпня 2010 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_6, ОСОБА_6 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Крім того, ОСОБА_9 є власником квартири АДРЕСА_2; ОСОБА_10 є співвласником житлового будинку АДРЕСА_5; ОСОБА_13 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1; ОСОБА_11 є власником квартири АДРЕСА_6; ОСОБА_7 є співвласником житлового будинку АДРЕСА_7.

Посилаючись на норми ст. 120 ЗК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивачі, набувши право власності на зазначені житлові будинки та будучи законними землекористувачами, позбавлені можливості належним чином реалізувати надані їм права.

Проте суди не звернули уваги на таке.

За змістом статті 377 ЦК України та 120 ЗК України (в її редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1003цс15, в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право

відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

За таких обставин судам слід звернути увагу на те, що позивачі у справі набули право власності на житлові будівлі, які розташовані на спірній земельній ділянці, пізніше ніж Житомирському агротехнічному коледжі був виданий державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Житомирського агротехнічного коледжу задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик