Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №201/8646/14ц Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/778/175/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15жовтня 2015 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду з позовом, який змінений в ході судового розгляду, до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави, вилучення майна.

В позові зазначало, 25.12.2006 р. між ПАТ «ВіЕйБі Банк» (далі ОСОБА_4) та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №200/в відповідно до умов якого банком ОСОБА_5 був наданий кредит у сумі 60 000 доларів США на придбання транспортного засобу терміном до 24.12.2013 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами був укладений договір застави №1 автомобіля ОСОБА_7, модель ОСОБА_7, шасі (кузов, рама, коляска) WDB 9034632P932180, тип ТЗ - автобус - D, рік випуску - 1999, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1. Відповідно до п. 3.4.1, 3.4.2 договору банк має право у випадку невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором задовольнити свої вимоги за рахунок предмету застави. ОСОБА_5 зобов'язання за вказаним договором не виконав. У жовтні 2011 року ОСОБА_5 без відому та дозволу банку реалізував автомобіль ОСОБА_6, яка в свою чергу 21.02.2013 року продала вказаний автомобіль відповідачу ОСОБА_3 ОСОБА_4 20.02.2007 року зареєстрував в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про заставу на цей автомобіль, вдруге 17.05.2012 року застава знову була зареєстрована у вказаному реєстрі. Тому, ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем та повинен повернути автомобіль. Відповідно до п. 7.5 кредитного договору цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, оскільки боржником не повернута вся сума заборгованості за кредитним договором. Станом на 16.03.2015 р. заборгованість становить за період з 26.06.2011 року по 16.03.2015 р. - 23059,99 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 16.03.2015 р. складає 498466,10 грн., заборгованість по штрафам в сумі 335499,60 грн. Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просив суд звернути стягнення на предмет застави автомобіля ОСОБА_7, модель ОСОБА_7, шляхом визнання права власності на нього за позивачем та вилучити з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 вказаний автомобіль.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15жовтня 2015 року позов задоволено.

Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором №200/в від 25 грудня 2006 року за період з 26.06.2011 р. по 16.03.2015 р. в загальній сумі 833965,70 грн., ( в тому числі заборгованість по відсоткам - 23059,99 доларів США, заборгованість по штрафам в сумі 335499,60 доларів США), на предмет застави, а саме - автомобіль ОСОБА_7, модель ОСОБА_7, шасі (кузов, рама, коляска) WDB 9034632Р932180, тип ТЗ - автобус - D, рік випуску - 1999, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2, шляхом визнання права власності за ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4». Вилучено з володіння ОСОБА_3 автомобіль ОСОБА_7, модель ОСОБА_7, шасі (кузов, рама, коляска) WDB 9034632P932180, тип ТЗ - автобус - D, рік випуску - 1999, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2, та передано його ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо витребування у нього майна. Ухвалити нове рішення, відповідно до якого позов задовольнити частково в частині вимог які не стосуються витребування майна від ОСОБА_3

В частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом з ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржене, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку апеляційним судом не перевіряється.

Банком надані заперечення на апеляційну скаргу та наводяться доводи на її спростування. Банк просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_8, представника Банку ОСОБА_9, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

25.12.2006 р. між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір №200/в.

За вказаним договором Банком ОСОБА_5 був наданий кредит у сумі 60000 доларів США на придбання транспортного засобу терміном до 24.12.2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами укладений договір застави №1 автомобіля ОСОБА_7, модель ОСОБА_7, шасі (кузов, рама, коляска) WDB 9034632P932180, тип ТЗ - автобус - D, рік випуску - 1999, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Станом на 16.03.2015 р. заборгованість становить за період з 26.06.2011 року по 16.03.2015 р. - 23059,99 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 16.03.2015 р. складає 498466,10 грн., заборгованість по штрафам в сумі 335499,60 грн.

22.02.2007р. внесені відомості в Державний реєстр обтяжень рухомого майна щодо автомобіля ОСОБА_7, модель ОСОБА_7, шасі (кузов, рама, коляска) WDB 9034632Р932180, тип ТЗ - автобус - D, рік випуску - 1999, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1. Обтяжувачем вказаний ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_4», боржником ОСОБА_5 на підставі договору застави, термін дії обтяження до 22.02.2012 року (а.с.23).

17.05.2012 р. внесені аналогічні відомості до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, термін дії до 17.05.2017 року (а.с.25).

Згідно інформації, наданої листом №14/697 від 03.02.2015 р. Управління Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області 14.02.2007 року автомобіль ОСОБА_7, Ky30BWDB 9034632P932180 був придбаний на аукціоні з отриманням свідоцтва про реєстрацію та номерного знаку АЕ1673АА за ОСОБА_5 01.10.2011 року цей автомобіль був знятий з обліку для реалізації на підставі заяви власника. 29.10.2011 р. вказаний транспортний засіб було зареєстровано з отриманням номерного знаку АЕ9238АА на ім'я Райе 3.1. 21.02.2013 року вказаний автомобіль було зареєстровано з отриманням свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та номерного знаку АР4802АА за ОСОБА_3 (а.с.103-104).

На час відчуження спірного заставного автомобіля ОСОБА_5 ОСОБА_6, а потім ОСОБА_6 - ОСОБА_3 обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна не було припинено.

Під час апеляційного розгляду та перегляді рішення суду першої інстанції в його оскарженій частині, встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги про вилучення рухомого майна та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову у вказаній частині.

Суд першої інстанції при вирішенні справи правильно застосував такі норми права.

Як встановлено ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 590 ЦК України визначено: звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України).

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовані судом першої інстанції з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

За змістом ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Є правильним висновок рішення суду, що за таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених ст.ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Судом першої інстанції правильно взято до уваги та застосовано правові висновки, викладені у постанові Верховного суду України № 6-7цс13 від 03 квітня 2013 року та у постанові від 19 листопада 2014 року № 6-168 цс14.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно та не дотримуючись меж позовних вимог, в порушення вимог закону звернув стягнення на предмет іпотеки не спростовують висновки рішення суду.

Дані доводи не можуть спростувати рішення суду, оскільки з матеріалів справи, тексту рішення вбачається, що зазначення у рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не застави є опискою. Описка виправлена у порядку ст.219 ЦПК України ухвалою суду першої інстанції від 12 листопада 2015р. (а.с.62 т.2).

На вирішення питання щодо законності рішення суду описка не впливає.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності та незаконності рішення суду в частині задоволення позовних вимог про вилучення у ОСОБА_3 предмету застави не мають свого підтвердження, виходячи з такого.

Відповідно до п. 3.4.1, 3.4.2 договору застави №1 банк має право у випадку невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором задовольнити свої вимоги за рахунок предмету застави шляхом її реалізації.

П.5.1, 5.2, 5.5 договору застави встановлено, що заставодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави у випадку, якщо сума наданого кредиту, проценти за користування ним, а також можливі неустойки та штрафні санкції не будуть погашені. Порядок реалізації предмету застави визначається заставодержателем (а.с.31-33).

Судом першої інстанції встановлено, що на час відчуження спірного, заставного автомобіля ОСОБА_5 ОСОБА_6, а потім ОСОБА_6 - ОСОБА_3 обтяження не було припинено.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, від якого згідно зі ст. 388 ЦК України майно, набуте за відплатним договором, не може бути витребуване, є безпідставним, оскільки в силу ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» він вважався би добросовісним набувачем за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього майна.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувану з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувала в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери; реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Рішення про вилучення у ОСОБА_3 заставного майна відповідає п. 3 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» згідно якого рішення ухвалене в передбачений цим Законом спосіб - вжиті заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження.

Доводи апеляційної скарги, в яких викладаються фактичні обставини набуття ОСОБА_3 у власність вказаного автомобіля та зазначено, що обтяження не було зареєстровано в органах ДАІ, не доводять неправильності рішення суду. Висновки рішення суду ґрунтуються на тих встановлених належним чином обставинах, що обтяження було у відповідності до вимог закону зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що є достатнім для задоволення вимог до наступного власника, для якого обтяження зберігається.

Доводи апеляційної скарги, що до участі у справі не залучено у якості третьої особи ТОВ «Правекстар», який з 27 січня 2014р. орендує спірний транспортний засіб, не спростовують рішення суду першої інстанції.

Згідно ст.35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обовязки щодо однієї із сторін.

Наразі у цій справі рішення ухвалене судом і переглядається в апеляційному порядку, під час якого питання залучення третіх осіб до участі у справі законом не передбачено. Вказані обставини не впливають на вирішення питання щодо законності та обґрунтованості рішення суду, ухваленого у цій справі щодо спору між сторонами.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не є стороною договорів кредиту та застави, а тому не може нести зобовязання, що випливають з цих договорів, не можуть братися до уваги, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених ст.ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Виходячи з викладеного також не можна погодитися з доводами апеляційної скарги, щодо незаконності оскарженого рішення, як такого, що порушує право власності ОСОБА_3 на спірне майно.

Колегія суддів зазначає, що вищевказаними нормами матеріального права передбачено збереження правового режиму заставного майна в разі його відчуження без припинення зареєстрованих обтяжень, що тягне звернення стягнення на таке майно.

Згідно ч.2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках та в порядку, встановлених законом.

Таким чином, звернення стягнення на предмет застави, який на час вирішення спору належить іншій особі, ніж заставодавець, є передбаченим вказаними нормами матеріального права засобом захисту права заставодержателя і узгоджується з ч.2 ст.321 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 не має права вимоги до ОСОБА_3, оскільки не є власником заставного майна, не мають свого підтвердження.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позовні вимоги Банку скеровані на захист прав заставодержателя вказаного майна та відповідають таким вищенаведеним нормам матеріального права як ст.ст.572, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 1,27 Закону України «Про заставу», ст. ст. 9, 12, 23, 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що доводить наявність права позивача на його захист у судовому порядку, як передбачено ст.3 ЦПК України.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: