22-ц/775/641/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Дзюба М.В.
Суддя-доповідач Принцевська В.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Принцевської В.П.

суддів Кочегарової Л.М., Биліни Т.І.

секретар Гаркуша О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за апеляційними скаргами Больсунової Ганни Олександрівни, яка є представником ОСОБА_3, на рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 червня 2016 року та ухвалу Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл набутого під час шлюбу майна та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення спільної сумісної власності, визнання права особистої власності на майно та розподіл іншого майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати об'єктами спільної сумісної власності подружжя: квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку АДРЕСА_7 визнати за позивачем право власності на 1/2 частку кожної з квартир та 1/2 частку земельної ділянки.

ОСОБА_4 заявила зустрічний позов, в якому просила припинити спільну сумісну власність подружжя на майно у вигляді квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4; визнати за нею право власності на зазначені квартири; визнати за нею право на 1/2 частку спільно набутого під час шлюбу майна, а саме транспортних засобів: автомобіля ЗИМ 12, 1956 року випуску, автомобіля «Тойота Корона» 1993 р.в. держномер НОМЕР_2, автомобіля ГАЗ 2410, 1990 р.в. держномер НОМЕР_11 автомобіля НОМЕР_1, а також визнати за нею право на 1/2 частку земельної ділянки АДРЕСА_8.

В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом Соколов Р.Г. звернувся до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби, оскільки це майно є предметом спору за зустрічним позовом та ОСОБА_4 позбавлена можливості як здійснити оцінку такого майна, так і розпорядитись ним на власний розсуд.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06 червня 2016 року з метою забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права спільної сумісної власності, визнання особистої власності на частину майна та розподіл майна, набутого під час шлюбу, накласти арешт на наступні транспортні засоби:

-а/м «Тойота Корона», 1993 р.в., номерний знак НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_12,

-автомобіль «ГАЗ 2410», 1990 р.в., номерний знак НОМЕР_3, № кузова НОМЕР_5;

-а/м «ГАЗ 13», 1971 року випуску, № кузова НОМЕР_6;

-а/м «ЗИМ 12», 1956 року випуску, № кузова НОМЕР_4.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 червня 2016 року основний позов ОСОБА_3 задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку АДРЕСА_8. За ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5, 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частку земельної ділянки АДРЕСА_9 Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобілі «ЗИМ 12», 1956 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , «Тойота Корона» 1993 року випуску, держномер НОМЕР_2, «ГАЗ 2410», 1990 р.в., номер кузова НОМЕР_5, держномер НОМЕР_13; « ГАЗ 13», 1971 року випуску, номер кузова НОМЕР_6; «ЗИС-110», 1948 року випуску, номер кузова НОМЕР_7. За ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку автомобілів: «ЗИМ 12», 1956 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 ; «Тойота Корона» 1993 року випуску, держномер НОМЕР_2, «ГАЗ 2410», 1990 р.в., номер кузова НОМЕР_5, держномер НОМЕР_13; «ГАЗ 13», 1971 року випуску, номер кузова НОМЕР_6; «ЗИС-110», 1948 року випуску, номер кузова НОМЕР_7. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 за зустрічним позовом відмовлено.

З вказаними ухвалою та рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя не погодився позивач ОСОБА_3, тому його представник - адвокат Больсунова Г.О. оскаржила дані ухвалу та рішення в апеляційному порядку. Вона посилається на те, що суд не повно з»ясував обставини справи, не звернув увагу на те, що декілька спірних автомобілів позивач реалізував шляхом розібрання на запчастини та роздавання безоплатно цих запчастин незнайомим людям. Також вважає, що суд не перевірив коли саме і на яких підставах були придбані спірні автомобілі, вважає, що в матеріалах справи не достатньо доказів в підтвердження того, що спірні автомобілі є спільною сумісною власністю сторін по справі. А тому, позивач вважає, що суд першої інстанції постановив з порушенням процесуального Закону ухвалу про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_4 шляхом накладення арешту на спірні автомобілі, а також вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення по даній справі в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 з порушенням процесуального та матеріального Закону. Представник позивача в апеляційних скаргах просила скасувати ухвалу Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06 червня 2016 року, а також скасувати рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 червня 2016 року в частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні зустрічного позову.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Больсунова Г.О. повністю підтримала доводи апеляційних скарг та просила їх задовольнити.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Соколов Р.Г. заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду не з»явилися, повідомлені про час і місце судового засідання судовими повістками.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним відхилити вказані апеляційні скарги з наступних підстав.

Ст.368 ч.3 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстроване право власності на таку річ.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Поширення цього правового режиму на кожну набуту у шлюбі річ (презумпція права спільної сумісної власності) існує доти, доки в суді не доведено інше кимось з подружжя, зокрема, що майно придбано ним до шлюбу або за особисті кошти. Саме сторона, яка заперечує право спільної сумісної власності, відповідно до частини 3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу, або у шлюбі, але за її особисті кошти.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 1986 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 23.11.1986 року Будинком одруження №1 м.Ленінграда.

06.10.2015 року заочним рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя шлюб між ними було розірвано.

ОСОБА_3 під час шлюбу працював моряком закордонного плавання, а ОСОБА_4 офіційно не була працевлаштована у зв'язку із доглядом за дітьми та веденням домашнього господарства.

Під час шлюбу сторонами було придбано наступне нерухоме майно:

-квартиру АДРЕСА_6 - на підставі договору купівлі-продажу, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_6. від 29.11.2011 року;

-квартиру АДРЕСА_1 - на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2011 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_7;

-земельну ділянку АДРЕСА_8 - за договором купівлі-продажу від 29.12.2005 року.

До укладання договорів купівлі-продажу щодо обох квартир ОСОБА_3 надавав письмову згоду на придбання майна своєю дружиною ОСОБА_4, в якій зазначив, що погоджується на придбання будь-якого нерухомого майна нею на території України, за гроші, набуті ними в період перебування в зареєстрованому шлюбі, що є об'єктом права спільної сумісної власності. З діями дружини, які відповідають інтересам сім'ї, повністю згодний і не має заперечень проти оформлення будь-яких договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Таку згоду було посвідчено 25.11.2011 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Ковальовою Я.В. та зареєстровано в реєстрі за №5805.

На зазначену письмову згоду ОСОБА_3 є посилання в обох договорах купівлі-продажу квартир.

Стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_8, то позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_3 права на 1/2 частку цієї ділянки були визнані ОСОБА_4 в суді та не оспорювались нею.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційних скарг та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання спільним сумісним майном подружжя автомобілів та визнання за нею права власності на 1/2 частку цього майна, суд першої інстанції правильно врахував, що згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області за ОСОБА_3 зареєстровані наступні транспортні засоби:

-з 23.08.2011 року а/м «ЗИС 110», 1948 року випуску, номерний знак НОМЕР_8, № кузова 5170; 15.12.2015 року знятий з обліку для реалізації за заявою власника;

-з 19.08.2004 року а/м «ГАЗ 13», 1971 року випуску, номерний знак НОМЕР_9, № кузова НОМЕР_6; 15.12.2015 року знятий з обліку для реалізації;

-з 17.10.2002 року а/м «ЗИМ 12», 1956 року випуску, номерний знак НОМЕР_10, № кузова НОМЕР_4. 28.11.2015 року знятий з обліку для реалізації;

- з 15.02.2002 року а/м «Тойота Корона», 1993 р.в., номерний знак НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_12,

-01.07.2015 року - автомобіль «ГАЗ 2410», 1990 р.в., номерний знак НОМЕР_3, № кузова НОМЕР_5.

Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1988 року затверджено «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів і мопедів» (надалі - «Порядок №1388), яким визначено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів тощо, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Цей порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють та експлуатують їх.

Відповідно до п.7 вищезазначеного «Порядку №1388…» власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники), зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків тощо забороняється.

Перелік документів на підтвердження правомірності придбання транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, визначений п.8 цього «Порядку №1388…»

Згідо з вимогами ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За відсутності інших доказів на підтвердження часу придбання транспортних засобів, суд першої інстанції, на підставі положення вищезгаданого «Порядку №1388» при встановленні дати придбання спірних транспортних засобів, правильно керувався даними, які містяться у відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області та частково наданих суду копіях свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Згідно зі ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи представника позивача за основним позовом ОСОБА_3 - Больсунової Г.О. про те, що автомобілі розібрані ним на запчастини та роздаровані малознайомим людям, є лише припущенням та нічим об'єктивно не підтверджені.

Крім того, не надано суду доказів на підтвердження доводів представника ОСОБА_3 Больсунової Г.О. про те, що всі зазначені в зустрічному позові транспортні засоби є особистою власністю ОСОБА_3 Навпаки, таке ствердження спростовується наявною в свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів інформацією про підставу виникнення права власності. Так, в свідоцтві про реєстрацію ТЗ ЗИМ-12 держномер НОМЕР_14 зазначено, що підставою виникнення права власності є біржовий контракт №209495, що свідчить про придбання автомобіля за договором купівлі-продажу, а не в порядку дарування, а в свідоцтві про реєстрацію ТЗ «Тойота Корона» зазначено, що датою першої реєстрації автомобіля в Україні є 14.06.2010 року, а 21.07.2015 року автомобіль проходив перереєстрацію.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що всі спірні автомобілі були придбані під час шлюбу, а реєстрація права власності на кожний з них на ім'я ОСОБА_3 не спростовує належності їх до спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в порушення ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України ОСОБА_3 та його представником Больсуновою Г.О. не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, вони не спростували в суді матеріально-правову презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Серед заявлених позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_4 позовних вимог є вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частку спільно набутого під час шлюбу майна, а саме вказаних в довідці Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області транспортних засобів. З метою забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл майна, набутого під час шлюбу, суд першої інстанції правильно наклав арешт на наступні транспортні засоби:

-а/м «Тойота Корона», 1993 р.в., номерний знак НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_12,

-автомобіль «ГАЗ 2410», 1990 р.в., номерний знак НОМЕР_3, № кузова НОМЕР_5;

-а/м «ГАЗ 13», 1971 року випуску, № кузова НОМЕР_6;

-а/м «ЗИМ 12», 1956 року випуску, № кузова НОМЕР_4.

Статтею 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України передбачено, що розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи. Судом першої інстанції постановлено ухвалу про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_4 з додержанням вимог Закону. Також апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення по даній справі з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги Больсунової Г.О., яка є представником позивача ОСОБА_3, підлягають відхиленню, а ухвалу та рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 312, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Больсунової Ганни Олександрівни, яка є представником ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді