Справа № 357/4194/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКД Факторинг», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 17.07.2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту та договір іпотеки, згідно яких банк надав їй кредит в розмірі 883 500 грн. на строк до 17.07.2018 року, в іпотеку банку нею було передано нерухоме майно: нежиле приміщення 2 площею 355,9 кв. м та земельну ділянку площею 0,0348 га, що знаходяться по АДРЕСА_1. За рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2011 року та рішенням апеляційного суду Київської області від 23.04.2012 року з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по кредитному договору в сумі 1 260 936 грн., пеню в розмірі 1000 грн. та 1828 грн. судових витрат. 18.12.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ТКД Факторинг» укладено договір факторингу, згідно якого банк відступив права вимоги за вказаним кредитним договором, у договорі факторингу зазначена сума заборгованості: 843201,39 грн. -основний борг, 1 231 845,59 грн. -проценти. 18.01.2016 року між ТОВ «ТКД Факторинг» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого було передано право вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 у зазначеній вище сумі. 16.03.2016 року між ОСОБА_2, який діяв як іпотекодержатель, та ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу нежилого приміщення 2 загальною площею 355,9 кв.м по АДРЕСА_1 та земельної ділянки 0,0348 га за даною адресою, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. Позивач просила суд визнати недійсними договір факторингу від 18.12.2015 року, договір відступлення права вимоги від 18.01.2016 року, договір купівлі-продажу нежилого приміщення 2 загальною площею 355,9 кв.м по АДРЕСА_1 від 16.03.2016 року як такі, що укладені з порушенням вимог діючого законодавства.

В судовому засіданні позивач та її представник надали заяву про збільшення позовних вимог /т.2, а.с.74/, в якій просили суд крім вищевказаних договорів визнати також недійсними договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 18.12.2015 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.03.2016 року.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «ТКД Факторинг» за довіреністю позов не визнав, пояснив, що всі оспорювані договори укладені з дотриманням вимог чинного законодавства, ОСОБА_1 було повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, але жодних дій щодо вирішення питання про погашення боргу вона не вживала, крім того, позивачем та її представником не доведено в суді, які ж саме права позивача порушено при укладенні вказаних вище договорів.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений, до суду надіслано письмові заперечення банку на позов з клопотанням щодо розгляду справи без участі їх представника.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що 17.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» /правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»/ та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 883 500 грн. на строк до 17.07.2018 року зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 17,50 % річних, що стверджується копією цього договору /т.1, а.с.52-61/.

19.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, згідно якого ОСОБА_1 /іпотекодавець/ передано в іпотеку банку /іпотекодержатель/ нерухоме майно: нежиле приміщення 2 /два/ площею 355,9 кв.м, та земельну ділянку площею 0,0348 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, за згодою сторін ринкова вартість будинку становить 1 933 206 грн., земельної ділянки -34418,37 грн., що слідує з копії договору іпотеки /т.1, а.с.63-64/, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М., зареєстровано в реєстрі за № 2887.

З матеріалів справи вбачається, що нежиле приміщення, яке є предметом іпотеки, належало ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.02.2006 року, яке видано Білоцерківським управлінням ЖКГ на підставі рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 24.01.2006 року № 34, що стверджується копією цього свідоцтва /т.1, а.с.50/; право власності ОСОБА_1 на це приміщення було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ 13.02.2006 року в книзі 6, номер запису 689, що стверджується копією Витягу з даного Реєстру за № 9818127 /т.1, а.с.33/.

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку /предмет іпотеки/ було посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, згідно якого ПП ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0,0348, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення -для розміщення салону-магазину весільного вбрання, яка розташована по АДРЕСА_1, що вбачається з копії державного акта, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 22.11.2004 року за № 75 /т.1, а.с.51/.

В судовому засіданні встановлено, що за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2011 року в зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_6 було стягнуто солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору № 0 від 17.07.2008 року в сумі 1 260 936 грн. /з яких 843201,39 грн. -заборгованість за тілом кредиту, 417734,63 грн. - заборгованість по процентам/ та 1820 грн. судових витрат, всього 1 262 756 грн.; згідно рішення апеляційного суду Київської області від 23.04.2012 року рішення суду першої інстанції було змінено та додатково стягнуто солідарно з обох відповідачів пеню в сумі 1000 грн., в іншій частині рішення залишено без змін.

Наведене стверджується копіями вказаних судових рішень /т.1, а.с.65-70/.

З пояснень представника позивача в суді встановлено, що на виконання зазначених судових рішень кошти боржниками не сплачувалися, а за ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

18.12.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» /клієнт/ та ТОВ «ТКД Факторинг» /фактор/ укладено договір факторингу № 18-12/2015, за яким клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор -прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.3 договору факторингу на день підписання цього договору загальна заборгованість за кредитним договором, який було укладено з ОСОБА_1, становить: основна сума боргу за кредитом -843 201,39 грн. /ця сума стягнута достроково за рішенням суду/, проценти -1 231 845,29 грн.

На виконання договору факторингу між його сторонами 18.12.2015 року складено акт приймання-передачі прав вимоги, також підписано акт приймання -передачі документації.

Згідно з п.3.3 договору після складання зазначеного вище акта приймання- передачі прав вимоги банк втрачає право на будь-які платежі боржника і гарантів в оплату їх заборгованості за первинними договорами та договорами забезпечення.

Все наведене стверджується копією договору факторингу з додатками /т.1, а.с.140-146/.

П.3.1 договору факторингу передбачено, що права вимоги переходять від клієнта до фактора у дату відступлення, але не раніше моменту зарахування на рахунок клієнта суми фінансування за цим договором, до фактора переходять права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на дату відступлення.

Як встановлено судом, 18.12.2015 року фактор здійснив перерахування на рахунок клієнта суми фінансування, визначеної договором факторингу, -500 000 грн., що стверджується копією меморіального ордеру /а.с.147/.

18.12.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ТКД Факторинг» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки /нерухомого майна/, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 19.07.2007 року, відповідно до умов якого ТОВ «ТКД Факторинг» одержало всі права іпотекодержателя, які були передбачені умовами договору іпотеки, що слідує з копії цього договору, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В., зареєстровано в реєстрі за № 534 /т.1, а.с.153/.

В цей же день було внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині реєстрації іпотеки, а саме: замінено іпотекодержателя на ТОВ «ТКД Факторинг», що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 18.12.2015 року за № 50270888 /т.1, а.с.154-155/.

В судовому засіданні також встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» на ім'я ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_6 23.12.2015 року направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором, в якому вказано нового кредитора -ТОВ «ТКД Факторинг», його місцезнаходження , підстава відступлення права вимоги, загальна сума заборгованості, реквізити банківського рахунку для зарахування платежів за кредитним договором, ці вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_6 отримали 25.12.2015 року, що слідує з копій даних вимог /т.1, а.с.148-149/ та копій рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень /т.1, а.с.150/.

Доказів, які б спростовували ці обставини, позивачем не було надано.

Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За ст.1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з п.11 ч.1 ст.4 та ч.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

В матеріалах справи є копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо реєстрації ТОВ «ТКД Факторинг», види діяльності: фінансовий лізинг, інші види кредитування, надання інших фінансових послуг; а згідно копії свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 27.08.2015 року серії ФК № 617, видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «ТКД Факторинг» зареєстровано як фінансову установу, в Додатку до свідоцтва перелічено види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, в т.ч. факторинг /т.2, а.с.196-199/.

Отже, суд вважає, що договір факторингу було укладено з дотриманням вимог діючого законодавства, при укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, на підставі цього договору ТОВ «ТКД Факторинг» набуло право вимоги за вказаним вище в рішенні кредитним договором.

Необгрунтованими є посилання позивача в позовній заяві на те, що укладення договору факторингу без її згоди є порушенням діючого законодавства.

Так, за положеннями ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином /відступлення права вимоги/.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом /ст.514 ЦК/,

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом /ч.1 ст. 516 ЦК/.

В п.10.12 кредитного договору, який підписала ОСОБА_1, передбачено, що уклавши цей договір позичальник надає згоду банку передавати права і обов'язки банку третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника.

Посилання в позовній заяві на те, що ОСОБА_1 не було повідомлено про відступлення права вимоги за договором факторингу, спростовуються наведеними вище доказами.

Як на підставу для визнання недійсним договору факторингу, представник позивача посилався на те, що з моменту набрання рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитним договором законної сили, право банку на отримання процентів за договором припинилося, а тому сума боргу, що була відступлена за договором факторингу, не відповідає реальній сумі грошових вимог, а договір факторингу створює додаткову заборгованість ОСОБА_1 та має бути визнаний недійсним, оскільки створює додаткові обов'язки особи, що не є його стороною.

При вирішенні спору в цій частині суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона в /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як роз'яснено в п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Під час розгляду цієї справи встановлено і вказано вище, що судовим рішенням заборгованість за тілом кредиту була стягнута в повному обсязі достроково.

В Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин, Верховного Суду України висловлено правову позицію, що дострокове присудження до виконання основного зобов'язання не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішенням суду і не виключає стягнення процентів, пені і збитків та інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення /повного розрахунку/, оскільки зобов'язальні правовідносини не припинилися.

Тобто, кредитор має також право на стягнення відсотків та пені за період після винесення судом рішення до повного виконання зобов'язання.

ПАТ «УкрСиббанк» надано довідку-розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 18.12.2015 року /т.2, а.с.92-98/, з якого вбачається, що з листопада 2008 року позичальником жодні кошти на погашення кредиту не вносилися.

Оспорюючи суму заборгованості, яка зазначена в договорі факторингу, жодних доказів на спростування наданих відповідачами розрахунків, позивачем та її представником не надано, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

А тому з врахуванням всього вищенаведеного, підстав для визнання недійсним договору факторингу суд не вбачає.

Щодо визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 18.12.2015 року, на який вказано вище, то представником позивача взагалі не зазначено підстав визнання цього договору недійсним.

Судом встановлено, що 18.01.2016 року між ТОВ «ТКД Факторинг» /цедент/ та ОСОБА_2 /цесіонарій/ укладено договір № 1/ФК-16 відступлення права вимоги, за умовами якого цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за кредитним договором № 0 від 17.07.2007 року /з усіма додатковими угодами, додатками до нього та договорами забезпечення/, укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, кредитором за яким є цедент на підставі договору факторингу від 18.12.2015 року , в межах частини боргу за кредитним договором у розмірі 2 075 046,59 грн.

Згідно п. 2.1 цього договору, права вимоги вважаються переданими з моменту сплати цесіонарієм цеденту суми, визначеної в п.2.2 договору.

Вартість права вимоги, що відступається, становить 500 грн.

Наведене стверджується копією даного договору /т.2, а.с.213/.

Вказана в договорі сума сплачена 18.01.2016 року, що стверджується копією квитанції № 4144808 /т.2, а.с.34/.

Отже, до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1

Представник позивача посилався на те, що наступне відступлення права грошової вимоги фактором третій особі не може здійснюватися на користь фізичної особи, оскільки до положень такого договору застосовуються вимоги, встановлені для договору факторингу, зокрема, вимоги ст.1079 ЦК України щодо сторін договору факторингу, яка встановлює, що фактором /тобто, особою, якій здійснюється наступне відступлення права грошової вимоги/ може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

А тому відступлення права вимоги на користь фізичної особи суперечить вимогам ст.ст.1077-1086 ЦК України, наслідком чого є визнання такого правочину недійсним.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Отже, при укладенні договору про відступлення права вимоги від 18.01.2016 року сторони керувалися положеннями статей 512, 513,514 ЦК України.

А тому вказаний договір є договором відступлення права вимоги /цесії/, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Посилання на ст.232 ЦК України, як на підставу визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, суд вважає необґрунтованим.

Згідно ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Як роз'яснено в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем, яка не була стороною договору, суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2016 року між ТОВ «ТКД Факторинг» та ОСОБА_2 укладено також договір відступлення права вимоги за договором іпотеки нерухомого майна, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 19.07.2007 року, що слідує з копії цього договору, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В., зареєстровано в реєстрі за № 47 /т.2, а.с.211-212/.

Але позивач та представник позивача не зверталися до суду з вимогами про визнання цього договору недійсним, тоді як за ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що 18.01.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки було внесено зміни по іпотекодержателю, яким зазначено ОСОБА_2 /т.2, а.с.246-251/.

21.01.2016 року через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. на адресу ОСОБА_1 від ОСОБА_2 як нового кредитора та іпотекодержателя було направлено заяву, в якій вказано про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором на користь ОСОБА_2, зазначена сума заборгованості за кредитним договором, реквізити для сплати суми боргу, пропозиція погасити заборгованість протягом тридцятиденного строку з моменту отримання даної вимоги, зазначено також про те, що в разі невиконання даної вимоги, ОСОБА_2 зверне стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку», що слідує з копії цієї заяви, яка була отримана ОСОБА_1 23.01. 2016 року /т.1, а.с.212-213/.

З матеріалів справи вбачається, що 16.03.2016 року між ОСОБА_2 /продавець/ як іпотекодержатель, діючи на підставі ст.38 Закону України «Про іпотеку», та ОСОБА_3 /покупець/, укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, предметом якого є нежиле приміщення 2 /два/ загальною площею 355,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, предмет договору належить на праві власності іпотекодавцеві ОСОБА_1, що стверджується копією цього договору, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., зареєстровано в реєстрі за № 368 /т.1, а.с.177-178/.

В тексті договору зазначено, що ринкова вартість предмету договору становить 1 035 491 грн.05 коп. згідно висновку про вартість об'єкта оцінки, виконаного суб'єктом оціночної діяльності -ФОП ОСОБА_8, дата оцінки 13.03.2016 року.

В матеріалах справи є копія цього звіту про оцінку майна /т.2, а.с.41-56/.

Судом також встановлено, що 16.03.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки /предмету іпотеки/ загальною площею 0,0348 га, яка розташована за вказаною вище адресою, цільове призначення -розміщення салону-магазину весільного вбрання, кадастровий номер: НОМЕР_3, що слідує з копії цього договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., зареєстровано в реєстрі за № 369 /т.1, а.с.248-249/.

Продаж вчинено за ціною 20560 грн. відповідно до звіту про оцінку майна, виконаного суб'єктом оціночної діяльності -ФОП ОСОБА_8, дата оцінки 13.03.2016 року, що вбачається з копії звіту /т.1, а.с.215-215-232/.

В тексті обох договорів нотаріусом зазначено, що відчужуваний предмет договору під забороною /арештом/ та в заставі, у тому числі податковій заставі, не перебуває /крім обтяжень, пов'язаних з іпотечним договором/.

В ст.1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.33 цього Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі ст.36 Закону, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

В розділі 5 договору іпотеки, який було укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, так, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання , іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» /п.5.1 договору іпотеки/.

Згідно положень ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Як встановлено судом і вказано вище, іпотекодержателем ОСОБА_2 21.01.2016 року було направлено іпотекодавцю ОСОБА_1 відповідне повідомлення /заяву/ про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_1 не скористалася можливістю виконати основне зобов'язання повністю або частково протягом тридцятиденного строку з моменту отримання такої вимоги.

А тому ОСОБА_2 як іпотекодержателем на підставі застереження в іпотечному договорі та відповідно до норм ст.38 Закону України «Про іпотеку» було вчинено продаж предмета іпотеки /нерухомого майна/ на підставі договору купівлі-продажу від свого імені ОСОБА_3

Представник позивача посилався на те, що ОСОБА_1 не було повідомлено про укладення договору купівлі-продажу, в повідомленні, яке їй надсилалося, вказувалося про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателя нерухомого майна.

Але, як передбачено в ст.38 Закону України «Про іпотеку», наслідком невиконання умови щодо повідомлення іпотекодавця про укладення договору купівлі-продажу є відповідальність іпотекодержателя за відшкодування завданих збитків, це не тягне за собою недійсність укладеного договору купівлі-продажу.

Представник позивача посилався також на порушення ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» як на підставу для визнання договорів купівлі-продажу недійсними, вказуючи на те, що ринкова вартість нерухомого майна є значно вищою за ціну продажу, оскільки згідно висновку з незалежної оцінки майна його загальна вартість складає 5 906 882 грн.

Як вказано вище, при укладенні договорів купівлі-продажу ціна була визначена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, що не суперечить ч.6 ст.38 Закону.

Крім того, це також не є підставою для визнання недійсним договору, оскільки в такому випадку іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Згідно довідки Білоцерківського міського відділу ДВС від 21.07.2016 року /т.2, а.с.76/, на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, було накладено арешт постановами державного виконавця від 16.10.2013 року та від 25.07.2013 року для забезпечення виконання рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором з ОСОБА_1, на яке вказано вище в рішенні, обтяження нерухомого майна припинено 16.03.2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Семеновою Г.І. , підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Представник позивача посилався на те, що договори купівлі-продажу нежилого приміщення та земельної ділянки не відповідають вимогам ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», наслідком чого є визнання їх недійсними.

Але в ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» визначено випадки, коли арешт з майна знімається за постановою державного виконавця.

В даному випадку приватний нотаріус діяла як державний реєстратор знімаючи обтяження з майна, пов'язані з іпотекою, на підставі заяви іпотекодержателя.

А які норми діючого законодавства порушено нотаріусом як державним реєстратором та чи тягне це за собою недійсність посвідчених нею договорів, представником позивача не вказано.

Згідно норм ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Верховним Судом України у справі № 6-222цс14 було висловлено правову позицію стосовно того, що з урахуванням норм ст.15 ЦК та ст.3 ЦПК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, у Постанові Верховного Суду України від 25.12. 2013 р. за позовом осіб до приватного сільськогосподарського підприємства «Лазірки», треті особи: відділ Держкомзему в Оржицькому районі Полтавської області, Полтавська регіональна філія Центру державного земельного кадастру, про визнання недійсними договорів оренди землі, міститься такий правовий висновок: «…однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову».

Така сама позиція викладена в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, де передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Але ні позивачем, ні представником позивача в суді не доведено, які ж саме права та законні інтереси позивача порушено внаслідок укладення всіх оспорюваних ними договорів: договору факторингу, договору відступлення права вимоги, договорів купівлі-продажу, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося саме внаслідок невиконання позивачем як позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, у спосіб, визначений умовами договору іпотеки та Законом України «Про іпотеку».

Позивачем та представником позивача не доведено в судовому засіданні підстав для визнання недійсними оспорюваних ними договорів.

А тому проаналізувавши все вищенаведене та керуючись Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 6, 15, 203, 215, 232, 509, 510, 512-514, 516, 598, 599, 626-628, 638, 1077, 1078, 1079 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А. М. Дмитренко