АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №639/1449/16-ц Головуючий суддя І інстанції Гаврилюк С. М.
Провадження № 22-ц/790/6377/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, приватний нотаріус ХМНО Харківської області ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, приватний нотаріус ХМНО Харківської області ОСОБА_6, в якому з урахуванням уточнень просив поновити пропущений строк для звернення до суду та визнати договір дарування недійсним, як удаваний правочин та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що після смерті своєї матері він успадкував двокімнатну ізольована квартира АДРЕСА_1, право власності на яку він не міг оформити внаслідок відсутності необхідних для цього коштів. Його колишня дружина ОСОБА_5 запропонувала позивачу взяти на себе усі клопоти та витрати щодо отримання необхідних документів, якщо позивач надасть їй відповідну довіреність на представництво його інтересів.

13 грудня 2011 року ОСОБА_5 привезла позивача до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, яка запропонувала йому підписати заздалегідь підготовлений текст довіреності, відповідно до якої ОСОБА_5 мала право оформити від імені позивача договір дарування квартири їх сину. ОСОБА_3 також вказав, що нотаріус пояснила йому, що вказані договори майже нічим не відрізняються, оскільки син і так за законом повинен утримувати непрацездатного батька і не може виселити його з квартири навіть в судовому порядку. Після чого під тиском ОСОБА_5, яка наполягала на тому, що вже оплатила усі необхідні квитанції; він погодився підписати текст довіреності в наведеній редакції.

Після укладеного договору позивачеві з боку відповідача та третьої особи надавалася фізична та матеріальна допомога до 1 квітня 2015 року, після цього ОСОБА_4 став обмежувати позивача у праві користування житловою площею, не приймає участі вїїремонті та оплаті комунальних платежів, що робить проживання в спірній квартирі фактично не можливим. Посилаючись на ст. 235 ЦК України, позивач вважав укладений договір дарування удаваним, вчинений для приховання договору довічного утримання, на підставі чого просив визнати його недійсним, поновивши пропущений строк річний строк позовної давності для звернення до суду, стягнути на його користь понесені судові витрати.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на викладені у заяві обставини. При цьому ОСОБА_3 пояснив суду, що син в квітні 2012 року повідомив його про укладення договору дарування спірної квартири. Крім цього, ОСОБА_3 пояснив суду, що весь текст довіреності від 13.12.2011 року він не читав, нотаріус його ввела в оману, зазначивши в довіреності без його згоди щодо уповноваження ОСОБА_5 укласти договір дарування спірної квартири без будь-яких умов. Однак, до правоохоронних органів відносно обману його нотаріусом він не звертався, довіреність свою не відкликав.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на його недоведеність та пропуск позивачем строку позовної давності, який просили застосувати. У судовому засіданні відповідач стверджував, що у нього з батьком ніякої домовленості щодо його довічного утримання не було, тому вони не обговорювали жодної умови. Позивач сам виявив бажання подарувати цю квартиру, яку здавав у найм різним неблагонадійним особам і при цьому мав заборгованість по комунальним рахункам. При цьому батько залишався проживати в цій квартирі, з 2015 року разом з ним стала проживати його жінка Тетяна, її син та онук. Відповідач, враховуючи, що він є сином позивача, іноді допомагав йому матеріально в тому розмірі, в якому мав можливість собі дозволити.

Третя особа - приватний нотаріус ХМНО Харківської області ОСОБА_6 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій зазначала, що вимоги законодавства щодо посвідчення договору дарування нею були повністю дотримані, у звязку з чим заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині визнання договору дарування недійсним. Крім того, в своїх письмових запереченнях нотаріус вказувала, що при посвідченні 13.12.2011 року довіреності мова йшла саме про подальше оформлення договору дарування , а не договору довічного утримання, оскільки на оформлення договору довічного утримання в довіреності не вказується прізвище, імя, по-батькові набувача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, поновивши формально пропущений строк позовної давності та прийняти позов до розгляду по суті, з урахуванням того, що апелянту стало відомо, що його права порушені лише в квітні-серпні 2015 року, вказав, що судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

При цьому посилався на те, щовисновки суду не відповідають обставинам справи, суд безпідставно не застосував ст. 235 ЦПК України та п. 25 постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», які передбачають, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інших правочин, суд мас визнати, що сторонами укладено саме цей правочин, та вирішувати спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Посилався на те, що давши згоду на укладення договору дарування належної мені квартири на імя ОСОБА_7, він мав на увазі договір довічного утримання, тому укладений договір необхідно вважати удаваним. Оскільки, ОСОБА_7 їхніх усних домовленостей щодо сплати комунальних платежів та надання ОСОБА_3 посильної фінансової допомоги та догляду належним чином не виконував, то є підстави вважати фактично укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір довічного утримання таким, що не діє. Також зазначив, що відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі за № 6-93цс16, за змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягай згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим удогляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та розглянутого судом позову, обговоривши доводи скарги, вважає за необхідне її відхилити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив того, що ані позивачем, ані його представником у судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, що договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 20.03.2012 року, є удаваним правочином, який вчинено для приховання договору довічного утримання, та хоча ОСОБА_3А та його представник просили поновити строк позовної давності для звернення до суду, проте не надали до суду жодних поважних причин щодо його пропуску.

Судовим розглядом встановлено, що матері позивача ОСОБА_8 на праві приватної власності належала двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_3, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, видане 22 серпня 1994 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за № 6-94-13584 .

23 березня 1995 року ОСОБА_9 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Пятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, за реєстровим № 2-1743, відповідно до якого заповідала вказану квартиру позивачеві (а.с.8).

17 жовтня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано шлюб.

25 липня 2006 року померла мати позивача.

13 грудня 2011 року відповідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_11, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями в усіх установах, підприємствах та організаціях з питань оформлення спадкових справ після померлої ОСОБА_9, реєстрації права власності у відповідних установах на успадковане майно, а також в подальшому подарувати квартиру АДРЕСА_4, що в місті Харкові ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в тому числі підписати договір дарування а також виконати від його імені інші дії, повязані з цією довіреністю . Довіреність видана строком на три роки і дійсна по 30.12.2014 року (а.с.14).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно п.25 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці ( ч.1 ст. 751 ЦПК України).

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент його вчинення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншо сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обгрунтовуючи свої висновки районний суд вказав, що під час судового засідання позивач пояснив, що на час підписання довіреності ніхто тиск на нього не здійснював. Після спливу трьох місяців з часу надання довіреності він зрозумів, що потрібно було укласти не договір дарування, а договір довічного утримання, що підтверджується звукозаписом судового засідання. Однак, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 не виявив бажання та не скористався своїм правом щодо скасування довіреності до укладення договору дарування зазначеного вище нерухомого майна.

20.03.2012 року ОСОБА_5, що діяла від імені ОСОБА_3 на підставі вказаної вище довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО 13.12.2011 року, уклала з відповідачем договір дарування квартири АДРЕСА_5, який, виконуючи доручення позивача, і підписала. Вказаний договір було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 06.04.2012 року.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При таких обставинах та відповідно до вказаних норм матеріального права районний суд обґрунтовано і законно дійшов до висновку, що позивач ОСОБА_3 на власний розсуд вчинив дії щодо належного йому на праві власності нерухомого майна квартири АДРЕСА_2. В матеріалах справи відсутні належні у розумінні ст. 218 ЦК України письмові докази на спростування змісту довіреності, яку позивач надав саме для укладання договору дарування, а також що він діяв при цьому під впливом помилки чи обману. У цьому контексті районний суд обґрунтовано як неналежні не взяв показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які пояснили суду, що зі слів позивача їй стало відомо про обман ОСОБА_5, яка подарувала квартиру сину.

Той факт, що позивач залишився мешкати і користуватися подарованою квартирою цього висновку не спростовує, оскільки такі дії нового власника відповідача ОСОБА_4, який є сином позивача і має інше житло, були узгоджені сторонами при укладенні договору дарування і така домовленість не свідчить удаваний характер укладеного договору. Той факт, що після укладення договору дарування син допомагав рідному батьку,по мірі своєї можливості, - також не свідчить про наявність прихованого договору довічного утримання, оскільки такі відносини є звичайними між близькими родичами і не потребують додаткового укладання договору.

Оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що спірний довір не відповідає загальним вимогам, необхідним для чинності правочину, які передбачені у ст. 203 ЦК України, або що у даному випадку наявні передбачені ст. 215, 225, 229-230 ЦК України підстави для визнання його недійсним, то районний суд законно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Таким чином суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 29 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії