Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус міського нотаріального округу Скляр ОксанаСтаніславівна, про визнання неправомірними дій нотаріуса, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним вище позовом, у якому просила визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. при посвідченні нею договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0606 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Хотівська сільська рада, садове товариство «Академічне», з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 17 вересня 2012 року між нею (позивачкою) та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований у реєстрі за № 2315, визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 117,7 кв. м, укладений 17 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. та зареєстрований у реєстрі за № 2310, зобов'язати ОСОБА_4 повернути їй у власність земельну ділянку та садовий будинок, що розташовані за вказаною вище адресою.

Свої вимоги мотивувала тим, що 17 вересня 2012 року між нею і ОСОБА_4 було укладено два договори купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з якими вона продала відповідачу садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0606 га за цією ж адресою.

Зазначала, що в момент укладення договорів купівлі-продажу вона не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, оскільки є людиною похилого віку, має слабке здоров'я. Вважає, що відповідач скористався її станом з метою незаконного заволодіння майном, так як при укладенні договорів жодних коштів від відповідача не отримувала, після укладення цих правочинів її життя жодним чином не змінилось і вона продовжила проживати в будинку, що, у свою чергу, свідчить про вибуття майна із її володіння поза її волею.

Посилалася на те, що вона має вади зору, однак при укладенні договорів купівлі-продажу нотаріус всупереч інструкції не прочитав їй вголос текст договору та не зробив про це відповідні відмітки, а тому дії нотаріуса мають бути визнані неправомірними.

Крім того, вказувала, що оспорювані договори купівлі-продажу згідно зі ст.235 ЦК України є удаваними, бо вчинені для приховання іншого правочину - договору позики, укладеного 16 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, за яким ОСОБА_6 передала ОСОБА_5 у власність 993 187 грн 83 коп. Із метою забезпечення виконання умов договору позики ОСОБА_5 надала в заставу ОСОБА_6 транспортні засоби, про що укладені відповідні договори. Свої зобов'язання станом на 21 вересня 2012 року ОСОБА_5 виконала та повернула ОСОБА_6 кошти в розмірі 80 080 євро. 17 вересня 2012 року ОСОБА_6 написала розписку про обмін заставленого рухомого майна на нерухоме майно, а тому оспорювані договори купівлі-продажу є безгрошовими, що суперечить їх природі, та направлені на настання інших цивільно-правових відносин, аніж вказаних у договорах.

У зв'язку із наведеними підставами з посиланням на ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України просила позов задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсними укладені 17 вересня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0606 га та договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, поданій представником ОСОБА_8, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 17 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, за яким позивачка продала відповідачу садовий будинок АДРЕСА_1.

Крім того, 17 вересня 2012 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким позивачка продала відповідачу земельну ділянку площею 0,0606 га для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві «Академічне» Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та визнаючи недійсними оспорювані правочини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, пославшись на висновок судово-психіатричної експертизи від 18 лютого 2015 року, дійшов висновку про те, що в період укладення договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки 17 вересня 2012 року ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно із роз'ясненнями, які містяться у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Визнаючи недійсними оспорювані правочини, суд свій висновок обґрунтовував єдиним доказом - висновком судово-психіатричної експертизи від 18 лютого 2015 року, проведеної комунальним закладом Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» на виконання ухвали від 02 рудня 2014 року, у якій перед експертами ставилось єдине питання, чи розуміла ОСОБА_3 значення своїх дій та чи могла ними керувати під час укладення договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року.

Згідно із висновком експертизи ОСОБА_3 протягом останніх років, а також у період підписання договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року усвідомлювати своїх дій та керувати ними не могла.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги на те, що експертами не досліджувався стан, в якому перебувала ОСОБА_3 17 вересня 2012 року -в день укладення оспорюваних договорів,висновки не мотивовані.

При цьому експерти вийшли за межі своїх повноважень і надали висновок про те, що ОСОБА_3 не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними не лише у період підписання договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року, а й протягом останніх років.

Суд не з'ясував, у зв'язку з чим експерти наводили такі висновки.

Так, суд на порушення вимог ст. ст. 147, 212 ЦПК України не звернув уваги на те, що згідно із зазначеним вище висновком експерти вдалися не до аналізу медичної документації і характеристики стану здоров'я позивачки, а акцентували свою увагу лише на тому, що ситуація, яка передувала цьому підписанню, була складна, як відомо із матеріалів цивільної справи. Крім того, зазначили, що, підписуючи ці договори, підекспертна залишалася без житла, тому викликають сумніви в обґрунтованості подібного правочину, здатність адекватно оцінювати наслідки скоєного правочину і свідчить про те, що підекспертна слабо усвідомлювала характер правових дій, які їй треба було вчинити, їх наслідки.

Крім того, суд залишив поза увагою той факт, що такий висновок є одним із доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ч. 5 ст. 147, ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Водночас суд не надав відповідної правової оцінки іншим доказам, наявним в матеріалах справи, зокрема договору застави транспортних засобів від 16 грудня 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу СклярО.С. за № 3822, згідно з яким ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання забезпечити виконання ОСОБА_5 перед ОСОБА_6 умов договору позики від 16 грудня 2011 року, що свідчить про те, що в той період ОСОБА_3 вчиняла інші значні правочини; розписці від 21 вересня 2012 року про отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договором позики від 16 грудня 2011 року 80 080 євро, з якої вбачається, що через чотири дні після укладення оспорюваних договорів ОСОБА_3 передала отримані від продажу свого майна грошові кошти кредитору ОСОБА_6; медичній довідці психоневрологічного диспансеру № 2 (філія № 7) від 16 грудня 2012 року № 727 «Про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів», згідно з якою позивачка за медичною допомогою не зверталася, на обліку не перебувала.

Окрім зазначеного, із оскаржуваного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області вбачається, що судом першої інстанції було вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_4 - єдиного власника та набувача нерухомого майна за оспорюваними договорами, проте задоволено позовні вимоги до ОСОБА_9 - особи, яка є неналежним відповідачем у справі.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на зазначене також уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Крім того, згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти сторонам у всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснювати права та обов'язки, сприяти у здійсненні їхніх прав.

При цьому, апеляційний суд безпідставно відхилив клопотання ОСОБА_4 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, а суд першої інстанції, виходячи із того, що відповідач заперечує проти позову, проти висновку експертизи, оспорює ці висновки, не роз'яснив право на заявлення клопотання про призначення повторної чи додаткової судово-психіатричної експертизи.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик