Справа № 366/996/16-ц Головуючий у І інстанції Гончарук О. П.
Провадження № 22-ц/780/4546/16 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 38 06.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Спеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Кухарської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно ,-

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, за життя вона склала заповіт на ім'я позивача.

Спадщину після смерті спадкодавиці прийняв позивач шляхом подачі відповідної заяви до державного нотаріуса Іванківської районної державної нотаріальної контори.

15 квітня 2016 року постановою державного нотаріуса Іванківської районна державна нотаріальна контора йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадковий житловий будинок.

Домоволодіння в АДРЕСА_1 було побудовано у 1960 року за власні кошти та власними силами ОСОБА_4, але ніяких правовстановлюючих документів на вказане майно не було оформлено, хоча за виписками з погосподарських книг сільради рахувалось за померлою.

Позивач просив визнати за ним право приватної власності на вказане спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 14 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4, 1930 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

Особа, яка не приймала участі в розгляді справи та вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушені її права - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що вона є племінницею померлого у 1991 році ОСОБА_5, який проживав однією сім»єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 та якому належав спірний будинок. З підстав захисту своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_5 вона мала намір заявити свої вимоги щодо предмету спору, однак суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у можливості брати участь у розгляді даної справи в якості третьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з наступних підстав.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом після ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 спадщину прийняв шляхом подачі заяви до нотаріальної контори.

Державним нотаріусом Іванківської районної державної нотаріальної 15 квітня 2016 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадковий житловий будинок.

Ці обставини підтверджені матеріалами справи і сторонами не заперечуються.

Задовольняючи позов та визнаючи за позивачем право власності в порядку спадкування на спірне домоволодіння, суд першої інстанції виходив з того, що цей будинок належав спадкодавцю ОСОБА_4, про що свідчать записи в погосподарських книгах сільради, а тому права на це майно повинно перейти в порядку спадкування до позивача.

Колегія суддів згідна з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Статтями 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Матеріали справи свідчать, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 збудований у період з 1930 по 1970 роки, за даними по господарських книг Кухарської сільської ради по селу Підгайному за 1991-1995 роки значився за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як чоловіком і дружиною, а за даними погосподарських книг з 1995 по 2015 роки значиться за ОСОБА_4 ( а.с.47-56).

Дані про належність вказаного будинку ОСОБА_4 як об»єкта по господарського обліку № 0582-1 викладені і у довідці Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області № 127 від 5 квітня 2016 року ( а.с.8).

Відповідно до чинної на час закінчення будівництва вказаного будинку Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради, оскільки реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих.

Згідно Вказівок по порядку ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 11/5, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться у сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки сільської ради, в тому числі і виписики із погосподарських книг.

Встановивши, що на спірний будинок відсутній правовстановлюючий документ, однак виписки з погосподарських книг сільської ради свідчать про належність будинку померлій ОСОБА_4, яка заповіла своє майно позивачеві, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апелянта про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Так, матеріали справи не містять жодних доказів того про порушення спадкових прав особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2. Так, відсутні будь-які дані про, що ОСОБА_2 перебувала у родинних зв»язках з ОСОБА_5, який помер у 1991 році; відсутні дані, що ОСОБА_2 прийняла після його смерті спадщину у вигляді спірного домоволодіння і з цього приводу заведена спадкова справа.

Доводи апеляційної скарги про порушення вимог процесуального законодавства при розгляді даної справи у зв»язку з тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у можливості брати участь у розгляді даної справи в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 квітня 2016 року ОСОБА_2 подала відповідну заяву, однак ухвалою суду від 1 червня 2016 року відмовлено у задоволенні цього клопотання у зв»язку з відсутністю позову ОСОБА_2 із самостійними вимогами щодо предмету спору( а.с.20-24,40).

Відповідно до ч.1 ст. 34 ЦПК України треті особи, що заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред»явивши позов до однієї чи обох сторін.

Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2 пред»явила позов до однієї чи обох сторін із самостійними вимогами щодо предмету спору.

Оскільки ОСОБА_2 не надала будь-яких доказів ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції про те, що рішення у справі може вплинути на її спадкові права, не подала свого позову із вимогами щодо предмету спору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у її залученні до участі у справі в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Із цих підстав колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, оскільки вони не відповідають вказаним вище вимогам закону.

Згідно із ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :