Справа № 369/504/15-ц Головуючий у І інстанції Медвідь Н.О.
Провадження № 22-ц/780/715/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 18 18.01.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

18 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Гуля В.В.,

при секретарі - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з указаним позовом та просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 08-038/335к від 18 липня 2006 року, яка утворилась станом на 02 грудня 2014 року у розмірі 212 924,51 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України становить 3 205 879 грн. 34 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння загальною площею 358,4 кв.м., жилою площею 72,8 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,3493 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться домоволодіння та складається з двох земельних ділянок: площею 0,1859 га, кадастровий номер НОМЕР_1 і площею 0,1634 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності. Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В обґрунтування позову ПАТ «Укрсоцбанк» послалося на те, що позичальник ОСОБА_2 належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії, внаслідок чого утворилась заборгованість у зазначеній вище сумі і банк відповідно з умовами договору має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 08-038/335к від 18 липня 2006 року, посилаючись на те, що на даний час він не працює, що обумовлено економічною кризою та іншими незалежними від сторін зовнішньоекономічними факторами, у зв'язку з чим в нього не має можливості сплачувати суми передбачені договором, що у разі не розірвання договору призведе до подальших порушень договору, нарахування штрафних санкцій та збільшення позовних вимог. У зв'язку з істотною зміною обставин у ОСОБА_2 має місце порушення співвідношення майнових інтересів, принципу рівності сторін договору, закріпленого у ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та він вже повинен сплатити суму, яка значно перевищує суму отриманого кредиту. Вказував, що валютою зобов'язання за кредитним договором є долар США, офіційний курс якого з моменту укладання кредитного договору значно зріс, що ні ПАТ «Укрсоцбанк», ні ОСОБА_2 передбачити не могли. Зазначав, що з кредитного договору та з положень чинного законодавства України не випливає, що ризик зміни обставин несе саме позичальник за кредитним договором. Посилаючись на те, що наявні всі умови, передбачені ч.2 ст.652 ЦК України, ОСОБА_2 просив його позов задовольнити.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 08-038/335к, який укладений 18 липня 2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на те, що кредит за цільовим призначенням ОСОБА_2 не витрачався, а був ним привласнений. При цьому, банк жодного разу не вимагав від позичальника надати можливість ознайомитись з первинними документами, що підтверджують використання кредитних коштів та не перевіряв наявність майна, придбаного за рахунок кредитних коштів. В даний час домоволодіння, яке є предметом іпотеки, перебуває в занедбаному стані, оскільки ОСОБА_2 при ремонті житла використовував дешеві та непридатні будівельні матеріали, залучав до будівельних робіт некваліфікованих робітників. Також вказує, що банк не провів кредитне розслідування, жоден з його експертів не приїжджав до будинку. Після отримання кредиту ОСОБА_2 змінив місце проживання і фактично почав переховуватись. Вважає, що ОСОБА_2 вступив у зловмисну домовленість із представниками ПАТ «Укрсоцбанк» та шляхом обману і зловживання довірою заволодів кредитним коштами, поклавши на неї відповідальність перед банком за отримані ним кредитні кошти.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір про надання невідновлювальної кредитної лінії з підстав, передбачених ч.1 ст. 232 ЦК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 08-038/335к від 18 липня 2006 року у розмірі 212 924,51 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 02 грудня 2014 року становить 3 205 879 грн. 34 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння, що в цілому складається з одного жилого будинку загальною площею 358,4 кв.м., жилою площею 72,8 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і земельну ділянку загальною площею 0,3493 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться домоволодіння та складається з двох земельних ділянок: площею 0,1859 га, кадастровий номер НОМЕР_1 і площею 0,1634 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В позові ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 відмовити, а її зустрічний позов до ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, що мають значення для справи, не надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року вказану цивільну справу повернуто до Києво-Святошинського районного суду Київської області для ухвалення додаткового рішення з тих підстав, що судом першої інстанції у порушення вимог ст.ст.214, 215 ЦПК України не вирішено зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії і висновків щодо цього у рішенні не наведено.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2015 року викладено вступну частину рішення в такій редакції: справа за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору, зустрічному ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання не відновлювальної кредитної лінії.

Резолютивну частину рішення викладено в такій редакції: в зустрічному позові ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії відмовити.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її зустрічний позов до ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року підлягають відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2015 року підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_2 зобов'язання за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 18 липня 2006 року належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 02 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 212 924,51 доларів США, що еквівалентно 3 205 879 грн. 34 коп. та банк згідно із Законом України «Про іпотеку» і умовами договору іпотеки має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такі висновки суду є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Згідно з ч.2 ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином Законом України «Про іпотеку» і Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» позивачу надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі і продаж предмета шляхом проведення публічних торгів.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 липня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», перейменованого в подальшому на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №08-038/335к, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит в межах максимального ліміту заборгованості у розмірі 213 500 доларів США зі сплатою 13 % річних на строк до 17 липня 2016 року (а.с. 37-41, т.1).

З наявної в матеріалах справи письмової заяви ОСОБА_3 від 18 липня 2006 року вбачається, що вона, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 надала згоду на укладення договору кредиту № 08-038/335к від 18 липня 2006 року та підтвердила, що з умовами вищевказаного договору ознайомлена, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має. Умови вищевказаного договору погодила (а.с.42, т.1).

У рахунок забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії, 18 липня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №02-038/498і, за яким вона передала банку в іпотеку:

- домоволодіння, що складається з одного жилого будинку загальною площею 358,4 кв.м., жилою площею 72,8 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- земельну ділянку загальною площею 0,3493 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться домоволодіння та складається з двох земельних ділянок: площею 0,1859 га, кадастровий номер НОМЕР_1 і площею 0,1634 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що належать ОСОБА_3 на праві приватної власності (а.с.17-20, т.1).

При цьому, у пунктах 4.5, 4.6 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено, зокрема, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

21 квітня 2010 року та 20 вересня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено два договори про внесення змін до договору іпотеки №02-038/498і, якими внесені зміни до п.1.6.1 договору іпотеки, а саме, в частині визначення розміру максимального ліміту заборгованості та в частині визначення кінцевого терміну погашення всіх траншів кредиту. Інші умови договору були залишені без змін (а.с.43-44, 45-46, т.1).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії станом на 02 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 212 924,51 доларів США, що еквівалентно 3 205 879 грн. 34 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 169 815,30 доларів США, що еквівалентно 2 556 809 грн. 29 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 35 941,71 доларів США, що еквівалентно 541 153 грн. 28 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2 835,26 доларів США, що еквівалентно 42 688 грн. 87 коп. та пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 4 332,23 доларів США, що еквівалентно 65 227 грн. 90 коп. (а.с.6-15, т.1).

Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 зобов'язання за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 02 грудня 2014 року утворилась заборгованість, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач згідно із Законом України «Про іпотеку» і умовами договору іпотеки має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, то вони не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Так, ухвалюючи рішення в частині відмови у позові ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не доведено умови для розірвання цього договору на підставі ст. 652 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Розірвання (зміна) договору у зв'язку з істотними змінами обставин є самостійним випадком припинення (зміни) договірних зобов'язань, метою якого є необхідність відновлення балансу інтересів сторін договору, істотно порушеного внаслідок непередбачуваної зміни зовнішніх обставин, що не залежать від волі сторін.

При наявності істотної зміни обставин, що істотно порушила баланс інтересів сторін, сторони спочатку здійснюють спроби щодо зміни або розірвання договору за взаємною згодою, як зазначено у частині першій статті 651 ЦК України.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 послався на те, що на даний час він не працює, що обумовлено економічною кризою та іншими незалежними від сторін зовнішньоекономічними факторами, у зв'язку з чим в нього не має можливості сплачувати суми передбачені договором, що у разі не розірвання договору призведе до подальших порушень договору, нарахування штрафних санкцій та збільшення позовних вимог. У зв'язку з істотною зміною обставин у нього має місце порушення співвідношення майнових інтересів, принципу рівності сторін договору, закріпленого у ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та він вже повинен сплатити суму, яка значно перевищує суму отриманого кредиту. Вказував, що валютою зобов'язання за кредитним договором є долар США, офіційний курс якого з моменту укладання кредитного договору значно зріс, що ні ПАТ «Укрсоцбанк», ні ОСОБА_2 передбачити не могли.

Однак, ч.2 ст.652 ЦК України передбачено, що в разі недосягнення сторонами згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідно наявність всіх перелічених умов одночасно.

До того ж, вимагаючи розірвання договору на підставі ст. 652 ЦК України на позивача покладається, у відповідності до статті 60 ЦПК України, обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами наявність всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору про надання невідновлювальної кредитної лінії.

Крім того, відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір про надання невідновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

ОСОБА_2 не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

При цьому, виходячи із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст.617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Отже, боржник зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.

Оскільки ОСОБА_2 не доведено умови для розірвання договору про надання невідновлювальної кредитної лінії на підставі ст. 652 ЦК України, то колегія суддів вважає висновок суду про те, що відсутні підстави для задоволення його позовних вимог та розірвання договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, є правильним.

Висновки суду відповідають вимогам матеріального й процесуального права, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції не враховано того, що ПАТ «Укрсоцбанк» у порушення вимог ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» не попередив ОСОБА_2 під час укладення кредитного договору, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не є підставою для розірвання кредитного договору.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, то вони фактично зводяться до того, що відсутні підстави для задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк», оскільки даний позов ґрунтується на недійсному правочині - договорі про надання невідновлювальної кредитної лінії від 18 липня 2006 року.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, суд першої інстанції виходив із того, що вказані вимоги є необґрунтованими.

Колегія суддів також погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії з підстав, передбачених ч.1 ст. 232 ЦК України, ОСОБА_3 послалася на те, що кредит за цільовим призначенням (на ремонт житла) ОСОБА_2 не витрачався, а був ним привласнений. Банк жодного разу не вимагав від позичальника надати можливість ознайомитись з первинними документами, що підтверджують використання кредитних коштів та не перевіряв наявність майна, придбаного за рахунок кредитних коштів. В даний час домоволодіння, яке є предметом іпотеки, перебуває в занедбаному стані, оскільки ОСОБА_2 при ремонті житла використовував дешеві та непридатні будівельні матеріали, залучав до будівельних робіт некваліфікованих робітників. Також вказувала, що банк не провів кредитне розслідування, жоден з його експертів не приїжджав до будинку. Після отримання кредиту ОСОБА_2 змінив місце проживання і фактично почав переховуватись. З урахуванням наведеного, вважає, що ОСОБА_2 вступив у зловмисну домовленість із представниками ПАТ «Укрсоцбанк» та шляхом обману і зловживання довірою заволодів кредитним коштами, поклавши на неї відповідальність перед банком за отримані ним кредитні кошти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Отже, необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або спільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) здійснення дій представника в межах наданих йому повноважень.

По справі встановлено, що 18 липня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі заступника начальника Міжрайонного відділення Київської міської філії АКБ СР «Укрсоцбанк» ОСОБА_6, яка діяла на підставі Статуту АКБ СР «Укрсоцбанк», Положення про Міжрайонне відділення Київської міської філії АКБ СР «Укрсоцбанк», затвердженого наказом Голови правління АКБ «Укрсоцбанк» №352 від 08 вересня 2003 року, зареєстрованого Національним Банком України 03 жовтня 2003 року та довіреності, посвідченої 04 січня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корсак А.Ю. і зареєстрованої в реєстрі за №100 (з однієї сторони ) та ОСОБА_2 (з другої сторони) було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №08-038/335к.

Оскільки ОСОБА_3 не є стороною за вказаним договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 18 липня 2006 року та не є довірителем ні ПАТ «Укрсоцбанк», ні ОСОБА_2 і вони не здійснювали дій як представники ОСОБА_3 та вона не надавала їм будь-яких повноважень на здійснення представництва, тому відсутні передбачені законом підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 232 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, правильним.

Таким чином, висновки суду відповідають вимогам матеріального й процесуального права, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні її клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні для подання результатів розгляду органами внутрішніх справ її заяви про вчинення ОСОБА_2 та групою невстановлених осіб - працівниками ПАТ «Укрсоцбанк» кримінального правопорушення, чим позбавив її права на подання доказів на підтвердження зустрічних позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не спростовують висновків суду про відсутність законних підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 232 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2015 року підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року вказану цивільну справу було повернуто до Києво-Святошинського районного суду Київської області для ухвалення додаткового рішення, оскільки суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.214, 215 ЦПК України не вирішив зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і висновків щодо цього у рішенні не навів, хоча зі справи видно, що на підтвердження вимог зустрічного позову, зокрема, до ОСОБА_2, вона подавала відповідні документи і давала пояснення.

11 листопада 2015 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено додаткове рішення, яким викладено вступну частину рішення в такій редакції: справа за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору, зустрічному ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання не відновлювальної кредитної лінії.

Резолютивну частину рішення викладено в такій редакції: в зустрічному позові ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії відмовити (а.с.226-227, т.1).

Однак зі змісту додаткового рішення суду вбачається, що судом не вирішено зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, а було викладено вступну та резолютивну частини рішення в іншій редакції, що фактично являється виправленням описки, а не ухвалення додаткового рішення відповідно до п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду від 11 листопада 2015 року ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, колегія суддів приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 232 ЦК України.

За таких обставин, додаткове рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування додаткового рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2015 року задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді