Ухвала

іменем україни

28 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Кадєтової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Садівничого товариства «Ювілейний» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою Садівничого товариства «Ювілейний», поданою головою правління Тіщенко Л.Б., на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3. звернувся до суду із позовом до Садівничого товариства «Ювілейний» (далі - СТ «Ювілейний») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 01 квітня 2014 року згідно з трудовимдоговором ОСОБА_3 працював на посаді сторожа, а з 01 травня 2014 року прийнятий на постійну роботу на цю ж посаду.

17 лютого 2015 року звернувся до лікарні і цього дня, по телефону повідомив бригадира ОСОБА_5 про неможливість стати до роботи у свою зміну 18 лютого 2015 року. 19 лютого 2015 року швидкою допомогою він був доправлений до міської лікарні № 4, а вже наступного дня -прооперований.

За час тривалого перебування в лікарні ОСОБА_3телефонував бригадиру та повідомляв, що знаходиться настаціонарі після операції та не зможе приступити до виконання своїх трудових обов'язків. 18 березня

2015 року ОСОБА_3 звернувся до керівника ОСОБА_6 та повідомив, що перебуває на лікарняному, на що остання запропонувала йому написати заяву про звільнення за власним бажанням та попередила про можливість звільнення за прогули. 19 квітня 2015 року позивач прийшов до керівника товариства та дізнався про звільнення за прогули з 18 лютого

2015 року. При цьому наказ про звільнення надати йому відмовились і запропонували з'явитися 22 квітня 2015 року для отримання трудової книжки. У призначений день йому було видано трудову книжку із записом: про звільнення згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу від

18 лютого 2015 pоку № 5, при цьому самого наказу ОСОБА_3 не отримав. Позивач вважав такі дії незаконними, оскільки перебував на лікарняному з

17 лютого 2015 року по 20 травня 2015 року включно.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просив поновити його на роботі на посаді охоронця у СТ «Ювілейний» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день постановлення рішення та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від

24 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді сторожа СТ «Ювілейний» з 18 лютого

2015 року. Стягнуто зі СТ «Ювілейний» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 травня 2015 року до

24 грудня 2015 року в розмірі 8 312 грн 89 коп. Стягнуто зі СТ «Ювілейний» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 500 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 березня

2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від

24 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі голова правління СТ «Ювілейний» - Тіщенко Л.Б. -просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що звільнення позивача відбулося без достатніх на це підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3з 01квітня 2014 року працював на посаді сторожа у СТ «Ювілейний».

З 17 лютого 2015 року по 20 травня 2015 року позивач перебував у лікувальних установах та 20 лютого 2015 року переніс хірургічне втручання (а. с. 6-11), про що неодноразово повідомляв керівництво СТ «Ювілейний»,

Відповідно до наказу від 18 лютого 2015 року № 5 ОСОБА_3 з 18 лютого 2015 року звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. п. 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із наступнимизмінами та доповненнями), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Крім того, ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

За приписами п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 3 ЦПК України, за I півріччя 2012 року (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11), суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_3 підлягає поновленню на посаді сторожа у СТ «Ювілейний» з 18 лютого 2015 року, та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 21 травня 2015 року по день ухвалення судом рішення - 24 грудня 2015 року, при цьому виключивши період перебування позивача на лікарняному, оскільки встановлено, що ОСОБА_3 було звільнено без достатніх на це підстав. При цьому суди правильно вказали, що оскільки звільнення відповідача відбулось без достатніх на це підстав, тому визначили розмір грошового відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн на підставі ст. 22 ЦК України, виходячи з характеру правопорушення, з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Доводи скаржника про те, що судами попередніх інстанцій не розглянуто доповнення до позовних вимог, не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема журналом судового засідання від 24 грудня 2015 року, згідно з яким суд зʼясовував думку представника позивача щодо цих заявлених доповнень.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Садівничого товариства «Ювілейний», подану головою правління ТіщенкоЛ.Б., відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.В. Кадєтова