АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Хоменко О.Л.
Справа №752/3763/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Шахової О.В., Пікуль А.А.

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Київської міської ради про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним рішення Київської міської ради від 12 липня 2012 року №839/8176 «Про передачу громадянці ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва на АДРЕСА_1» та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія та номер №15345328, видане 25 грудня 2013 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві про право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала суду є незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

Вказує на те, що спір у справі, що розглядається, стосується права власності третьої фізичної особи на спірну земельну ділянку, що підтверджується свідоцтвом від 25.12.2013 року про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку. Тобто, цивільного права, а отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вирішення його в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, оскаржуване рішення КМР по суті є реалізацією волі власника на відчуження належних йому земельних ділянок фізичним особам, а отже, рішення Київської міської ради від 12.07.2012 про передачу ОСОБА_2 у приватну власність спірної земельної ділянки є актом не нормативної, а індивідуальної дії, який стосується виключно ОСОБА_2 і повністю вичерпує свою дію після його реалізації. Відтак, спірні правовідносини між сторонами не мають публічно-правового характеру а є приватно- правовими, спір щодо яких підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження, суд виходив з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позовні вимоги заявлені до Київської міської ради як суб'єкта владних повноважень з приводу оскарження його рішення.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС ).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Конституційний Суд України в Рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС розтлумачив, що поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Таким чином, у справі, що розглядається, суд дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 09.02.2016 року №0870/562/12, від 14.06.2016 року №826/4858/15, від 14.06.2016 року у справі №816/814/15а.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суди адміністративної юрисдикції можуть розглядати дану справу, бо вона не віднесена до їх юрисдикції, і не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Суд першої інстанції не врахував цих обставин, помилково застосував п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та постановив незаконну ухвалу, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

За вказаних обставин, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, а тому відповідно до ст.311 ЦПК України апеляційний суд скаргу задовольняє частково, скасовуючи ухвалу, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції

Керуючись ст. 303,304,307,311, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді