Ухвала

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 листопада 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 856.70015, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 8 798 доларів США для придбання транспортного засобу «Daewoo Lanos TF69Y» (легковий седан В), 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних та оплату комісійних за перевірку пакету документів та розгляд кредитної заявки у розмірі 1,00 % від частини кредиту, яка перераховується продавцю в оплату транспортного засобу, з кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2015 року. На забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором 28 листопада 2008 року між сторонами укладено договір застави вказаного транспортного засобу, відповідно до якого відповідач надав у заставу банку транспортний засіб. Проте відповідач своїх зобов'язань, що випливають за договором кредиту, належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 22 жовтня 2015 року у нього перед позивачем виникла заборгованість у сумі 14 862,33 доларів США, з яких основний борг - 379,81 доларів США, прострочений борг - 6 347,88 доларів США, прострочені проценти - 8 055,89 доларів США, строкові проценти - 78,75 доларів США.

У зв'язку із цим позивач просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 28 листопада 2008 року № 856.70015 в сумі 14 862,33 доларів США звернути стягнення на предмет договору застави - транспортний засіб «Daewoo Lanos TF69Y» (легковий седан В), 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який 22 листопада 2008 року зареєстрований у Заліщицькому ВРЕР ДАІ в Тернопільській області та належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2, виданого Заліщицьким ВРЕР ДАІ в Тернопільській області 22 листопада 2008 року, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі - покупцю від імені власника, за ціною не нижче ринкової, визначеною незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; вилучити у ОСОБА_3 або в інших осіб транспортний засіб, який є предметом застави, та передати його в управління ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації; стягнути з відповідача судовий збір у сумі 5 040 грн 40 коп.

Заочним рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 08 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 07 червня 2016 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 28 листопада 2008 року № 856.70015 в сумі 14 862,33 доларів США, звернуто стягнення на предмет договору застави - транспортний засіб «Daewoo Lanos TF69Y» (легковий седан В), 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який 22 листопада 2008 року зареєстрований у Заліщицькому ВРЕР ДАІ в Тернопільській області та належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2, виданого Заліщицьким ВРЕР ДАІ в Тернопільській області 22 листопада 2008 року, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі - покупцю від імені власника, за ціною не нижче ринкової, визначеною незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для чого надано ПАТ «Ідея Банк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Ідея Банк» просить змінити рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в зазначеній частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, також просить скасувати ухвалу апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вимоги до ухвали апеляційного суду встановлені ст. 315 ЦПК України.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте ухвала апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки відповідач порушує взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитними кошами, тому наявні правові підстави для звернення стягнення заборгованості на предмет застави.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині вилучення у відповідача чи інших осіб предмета застави та передання його в управління позивачу, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог.

Зокрема, на обґрунтування такого висновку суд зазначив, що згідно з п. 2.4.5 договору застави заставодержатель, а в даному випадку позивач, має право в будь-який час (починаючи з моменту укладення кредитного договору і до повного виконання зобов'язань за ним) перевіряти документально і фактично наявність, умови зберігання та стан предмета застави, а також виконання зобов'язань, передбачених цим договором, а заставодавець зобов'язаний надати заставодержателю необмежені можливості для таких перевірок.

Крім того, відповідно до п. 2.4.13 договору застави заставодержатель (позивач) має право в будь-який час вилучити в заставодавця та/або третіх осіб предмет застави, де б та в кого б він не знаходився, й передати його на зберігання на майданчик заставодержателя або сторонньої організації (особи) зберігача, при настанні будь-якої з умов, передбачених підпунктом 2.4.11 договору. Предмет застави повертається заставодавцю або іншим уповноваженим на це відповідно до закону особам після усунення порушень чи обставин, які стали підставою його вилучення. Заставодержатель має право залучати для здійснення зазначених дій сторонніх організацій (осіб). Витрати заставодержателя та сторонніх організацій (осіб), пов'язані з вилученням, транспортуванням до місця зберігання, зберіганням та поверненням предмета застави, покладаються на заставодавця. При виконанні зазначених дій вважається, що заставодержатель управляє предметом застави та діє як повноважений представник заставодавця, а цей договір є згодою заставодавця на виконання заставодержателем зазначених вище дій. Всі несприятливі наслідки вилучення предмета застави покладаються на заставодавця.

Виходячи з вказаного суд вважав, що позивач наділений необхідними правами щодо вилучення предмета застави і таких прав на теперішній час не позбавлений, але не скористався цими правами, не здійснив будь-яких дій щодо вилучення предмета застави.

Разом із тим суд виходив із того, що позивачем не надано доказів, а судом під час розгляду справи не здобуто таких, які б свідчили про існування між сторонами у справі спору щодо вирішення питання про вилучення на користь позивача предмета застави, таким чином, вважав відсутнім спір із цього питання, а позовні вимоги в цій частині такими, що ґрунтуються на припущеннях позивач.

Однак із зазначеними висновками неможливо погодитися, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно зі ст. 45 Закону України «Про заставу» заставодержатель, якщо інше не передбачено договором, зобов'язаний, зокрема, вжити заходів, необхідних для збереження предмета закладу; регулярно надсилати заставодавцю звіт про користування предметом закладу, якщо користування ним допускається відповідно до ч. 1 ст. 46 цього Закону; належним чином утримувати предмет закладу, нести відповідальність за нього у випадках, коли не має доказів, що втрата, пошкодження або загибель закладу сталися не з його вини; негайно повідомляти заставодавця про виникнення загрози загибелі чи пошкодження предмета закладу; негайно повертати предмет закладу після виконання заставодавцем або третьою особою забезпеченого закладом зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільного права може бути примусове виконання обов'язку в натурі.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Усупереч зазначеним нормам матеріального та процесуального права та із порушенням положень договору, без урахування особливостей предмета застави - автомобіля, суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про вилучення у відповідача чи інших осіб предмета застави та передання такого в управління позивачу, оскільки у зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за кредитним договором та за договором застави банк обрав передбачений законом спосіб захисту, заявивши вимогу про вилучення у відповідача чи інших осіб предмета застави та передання такого в управління позивачу.

У разі встановлення такого способу захисту права в договорі, банк на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд помилково вважав, що вилучення автомобіля у боржника та передача його на зберігання (в управління), та реалізація під час примусового виконання рішення відноситься до компетенції державного виконавця відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України суд апеляційної інстанції у достатньому обсязі не перевірив доводів касаційної скарги позивача та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 07 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак