Справа №582/1001/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Жмурченко В. Д.
Номер провадження 22-ц/788/1699/16 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 25 серпня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої зарплати та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду із указаним позовом, який в подальшому уточнив, та просив поновити його на роботі в Публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк) на умовах трудового договору від 04 липня 2004 року за № 141, укладеного між ним та відповідачем, з посадовим окладом в розмірі 3729 грн. на місяць. Також просив стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року в сумі 18645 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 січня 2015 року по 17 червня 2015 року та за період з 17 червня 2015 року по день постановлення рішення судом та стягнути моральну шкоду в сумі 100000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначав, що раніше проживав в місті Горлівка, Донецької області і працював на посаді заступника керівника бізнесу - провідного спеціаліста по продажу автомобілів «Споживче кредитування» Донецького регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» з посадовим окладом у розмірі 3729 грн.

За період з 11 липня 2014 року по 04 серпня 2014 року він був тимчасово непрацездатний, а коли 05 серпня 2014 року вийшов на роботу, то відділення не працювало у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Посилаючись на те, що з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року він залишився без роботи з вини відповідача, а також не отримував заробітної плати і не мав ніяких доходів, тому вважав, що банк повинен виплатити йому заробітну плату за вказаний період в сумі 18645 грн., що той відмовився робити.

В подальшому, у зв'язку з окупацією міста Горлівка Донецької області терористами він був вимушений залишити своє місце проживання і разом з сім'єю виїхав з окупованої території в село Вільшана, Недригайлівського району Сумської області, де мешкає на даний час.

Наказом відповідача від 05 січня 2015 року його було звільнено з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Однак, після його звернення до банку із заявою про намір приступити до виконання трудових обов'язків дія вказаного наказу була відмінена на підставі розпорядження відповідача від 17 червня 2015 року. При цьому, банк не відшкодував йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2015 року по 17 червня 2015 року.

Крім того, як зазначав позивач, він неодноразово звертався до відповідача з письмовими заявами про його працевлаштування у відділеннях банку в Сумській області, на що йому було запропоновано їхати працювати в інші міста на умовах двохгодинного робочого часу, а наказом від 23 жовтня 2015 року його було знову звільнено з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, який він також вважає незаконним.

Посилаючись на те, що незаконними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка виявилась у моральних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з порушенням його трудових прав та залишенням його без роботи та без засобів існування, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач також просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду, розмір якої він оцінив у 100000 грн.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 25 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 частково задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника керівника бізнесу - провідного спеціаліста по продажу автомобілів Бізнесу «Споживче кредитування» Донецького регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на умовах трудового договору від 04 липня 2005 року за № 141, з посадовим окладом 3729 грн. на місяць.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року в сумі 19355 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року в сумі 20420 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2015 року по 25 серпня 2016 року (день постановлення рішення судом) в сумі 42634 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 5000 грн., а всього визначено до стягнення - 87409 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Вказане рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача на час звільнення позивача не відбулась зміна істотних умов праці, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався наданим йому правом самостійно визначати організаційну структуру і штатний розпис. Зокрема, зміна організації праці була викликана призупиненням фінансових операцій у відділенні, де працював позивач, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 06 серпня 2014 року за № 466, так як та територія не контролювалась українською владою, у зв'язку з чим з метою забезпечення безпеки роботи працівників було прийнято рішення про зміну істотних умов праці позивача. Відтак, враховуючи, що позивач, який був належним чином повідомлений про зміну істотних умов праці, відмовився від продовження роботи на запропонованих умовах, тому, на думку відповідача, він і був звільнений у законний спосіб.

Крім того, відповідач посилається на відсутність підстав для стягнення заробітної плати за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року з огляду на те, що позивач не з вини банку не виконував свої трудові обов'язки у вказаний період і до роботи не приступав, тому не набув права на отримання заробітної плати.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року, то відповідач, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, фактично оскаржив суму стягнення, вважаючи, що суд помилився при її підрахунку.

Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2015 року по день постановлення рішення судом першої інстанції, тобто по 25 серпня 2016 року, то відповідач наголосив на тому, що даний етап охоплює як період трудових відносин позивача з відповідачем, так і період після його звільнення, тому вирішення питання про стягнення середнього заробітку регулюється різними положеннями трудового законодавства, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Крім того, як зауважив в апеляційній скарзі відповідач, суд першої інстанції не врахував обставини того, що за період з 17 червня 2015 року по 28 жовтня 2015 року позивачу була нарахована і виплачена заробітна плата, в тому числі він отримав виплати по лікарняних листах у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відтак, суд не тільки безпідставно стягнув вказані грошові кошти, а й допустився помилок у їх розрахунках.

Відповідач також не погоджується із стягненням моральної шкоди, посилаючись на те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а всі належні до виплати суми були йому нараховані і виплачені, у зв'язку з чим відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Прокопенко Н.В. про задоволення апеляційної скарги, пояснення позивача ОСОБА_3 та його представника адвоката Валюха Ю.В. про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 раніше проживав у місті Горлівка, Донецької області, працюючи з 2005 року у Донецькому регіональному управлінні ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді заступника керівника бізнесу - провідного спеціаліста з продажу автомобілів бізнесу «Споживче кредитування» (а.с.4, 92).

З 11 липня 2014 року по 04 серпня 2014 року позивач був тимчасово непрацездатний, але в подальшому, з 05 серпня 2014 року до роботи у Горлівському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» він не приступив, так як воно не працювало внаслідок призупинення здійснення всіх видів фінансових операцій на підставі постанови Національного банку України № 466 від 06 серпня 2014 року, з метою забезпечення безпеки працівників через проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.105-111).

Наказом відповідача від 05 січня 2015 року ОСОБА_3 був звільнений з роботи з посади заступника керівника бізнесу - провідного спеціаліста з продажу автомобілів бізнесу «Споживче кредитування» Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» за п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, однак після його звернення до керівництва банку із заявою від 08 травня 2015 року про намір приступити до виконання своїх трудових обов'язків дія вказаного наказу була відмінена на підставі розпорядження відповідача від 17 червня 2015 року за № Э.28.0.0.0/1-6777638 і він був поновлений на роботі (а.с.34, 35).

Однак, іншим наказом відповідача від 23 жовтня 2015 року за № Э.DO-УВ-2015-71-п ОСОБА_3 знову було звільнено з роботи з займаної посади на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Вказано останній робочий день позивача - 28 жовтня 2015 року. Як зазначено в наказі, підставою для зміни істотних умов праці позивача слугувало призупинення банком здійснення усіх видів фінансових операцій в населених пунктах на території Донецької та Луганської областей, де проводиться антитерористична операція, тобто, які не контролюються українською владою, про що йдеться у постанові НБУ № 466 від 06 серпня 2014 року, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банку.

У зв'язку із зазначеним, позивачу завчасно, тобто за 2 місяця, були запропоновані наступні умови праці: робота оператором кол-центра у м. Дніпропетровську на умовах 2-годинного робочого дня або заступником керівника бізнесу - провідним спеціалістом з продажу автомобілів у містах Луцьку, Тернополі, Ужгороді, Чернівцях або Хмельницькому на умовах 2-годинного робочого дня, на що вказує направлене йому письмове повідомлення, яке він отримав особисто ще 18 серпня 2015 року (а.с.43, 46), а також про наступні зміни умов праці та про майбутнє звільнення з роботи з 28 жовтня 2015 року у випадку відмови від пропозицій йому було оголошено комісією працівників банку шляхом зачитування інформації, так як ОСОБА_3 відмовився отримувати саме повідомлення, про що свідчить складений 27 серпня 2015 року акт за місцем проживання позивача (а.с.36-38, 39).

Із запропонованими зміненими умовами праці позивач не погодився, так як ще до 28 жовтня 2015 року, що був останнім днем його роботи, про що його проінформував відповідач, не надав згоди на роботу при змінених умовах, у зв'язку з чим і був звільнений.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у відповідача не відбулось змін в організації виробництва і праці, тому не було і підстав для зміни істотних умов праці позивача, а відтак - і для його звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України, тобто, у зв'язку з відмовою від роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Крім того, суд послався на те, що в матеріалах справи відсутні докази про належне повідомлення позивача про зміну істотних умов праці та про отримання від нього відмови продовжувати роботу на таких умовах.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 19355 грн. за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року, суд першої інстанції послався на відсутність згоди позивача на надання йому відповідачем неоплачуваних відпусток, враховуючи, що сторони перебували у трудових відносинах.

Стягуючи на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року в сумі 20420 грн., суд першої інстанції виходив з того, що визнавши в добровільному порядку недійсним наказ про звільнення позивача від 05 січня 2015 року, відповідач не компенсував йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня його звільнення до дня його фактичного поновлення на роботі, тому суд стягнув грошові кошти, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за 115 робочих днів.

Крім того, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2015 року по 25 серпня 2016 року (день поновлення позивача на роботі) в сумі 42634 грн., пославшись на те, що звільнення було незаконним.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки останній протягом тривалого часу не отримував заробітної плати, а також компенсації за вимушений прогул, що спричинило йому моральні страждання та змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи також наявність у позивача третьої групи інвалідності, що є проблематичним для працевлаштування на іншу роботу, розмір якої визначив з урахуванням обставин справи, характеру порушення прав позивача та вимог розумності і справедливості у сумі 5000 грн.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За положеннями статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Виходячи з матеріалів справи, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що не було потреби вводити для позивача зміну істотних умов праці, з огляду на наступні обставини.

Зокрема, про наявність змін в організації виробництва і праці, що викликало зміну істотних умов праці позивача і, відповідно, введення нових умов вказує постанова Національного банку України «Про призупинення здійснення фінансових операцій» від 06 серпня 2014 року за № 466, у пункті першому якої Банкам України постановлено призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах на території Донецької та Луганської областей, де проводиться антитерористична операція і які не контролюються українською владою, з метою збереження життя і здоров'я їх працівників і клієнтів.

У відповідь на це відповідач призупинив фінансову діяльність Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», де працював позивач.

Отже, факт призупинення діяльності відокремленого підрозділу відповідача свідчить про потребу введення змін в істотні умови праці позивача, що пов'язано з обраною ним необхідністю переміщення із району проведення антитерористичної операції.

У зв'язку з вищезазначеним, можна дійти висновку, що введенням змін в організацію виробництва і праці відповідач на законній основі змінив істотні умови праці позивача, а враховуючи, що останній відмовився на продовження роботи при нових умовах, тому був звільнений з 28 жовтня 2015 року у законний спосіб за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України і період після цього не може вважатись вимушеним прогулом.

Що стосується посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що про зміну істотних умов праці і запропоновану позивачу роботу за посадами оператора кол-центру у м. Дніпропетровську на умовах неповного 2-годинного робочого дня з оплатою пропорційно відпрацьованому часу та заступника керівника бізнесу - провідного спеціаліста з продажу автомобілів Бізнесу «Споживче кредитування» на умовах неповного 2-годинного робочого дня з оплатою пропорційно відпрацьованому часу у містах Луцьку, Тернопілі, Ужгороді, Чернівцях або Хмельницькому його було повідомлено своєчасно, тобто не пізніше ніж за два місяці, але він відмовився від продовження роботи на таких умовах, то вони знайшли своє підтвердження належними і допустимими доказами.

Зокрема, поштовим повідомленням від 06 серпня 2015 року, яке позивач отримав особисто 18 серпня 2015 року (а.с.43, 46) та актом про відмову від ознайомлення із запропонованими умовами праці, які були йому зачитані, складеного комісією працівників відповідача 27 серпня 2015 року (а.с.39), позивача за 2 місяці було сповіщено про зміну істотних умов праці, а враховуючи, що до 28 жовтня 2015 року він не надав згоди працювати за нових умов, хоча часу для цього у нього було достатньо, тому можна вважати, що позивач відмовився від продовження роботи.

В той же час, надана позивачем суду першої інстанції заява від 10 листопада 2015 року про начебто його згоду на працевлаштування відповідно до займаної ним посади у відділеннях банку на підконтрольній Україні території (а.с.177), на думку колегії суддів, не може свідчити про його незаконне звільнення, так як конкретні діяння позивача вказують про зворотнє, що він не надав згоди продовжувати працювати при змінених істотних умовах праці, а коли вже був звільнений, тільки після того змінив свою точку зору.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року, з огляду на наступне.

Вимогами ч.1 ст.94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вже наголошувалось раніше, фінансова діяльність Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», де працював позивач, була призупинена відповідно до Постанови Національного банку України «Про призупинення здійснення фінансових операцій» від 06 серпня 2014 року за № 466, щоб зберегти життя працівників та клієнтів банку, тобто не з вини сторін, а внаслідок проведення антитерористичної операції.

Однак, згідно табелів обліку робочого часу за період з серпня 2014 року по січень 2015 року позивач відпрацював лише 3 дні у жовтні 2014 року, а саме: 29, 30 та 31 жовтня, за які позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, що підтверджується розрахунковими листами та випискою з особового рахунку позивача (а.с.105-111, 112-119, 125-134).

Таким чином, виходячи з обставин того, що окрім вказаного періоду у жовтні 2014 року, позивач фактично не виконував свої трудові обов'язки у спірний період, тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за вказаний період, як винагороди за виконану працівником роботу.

Такої позиції дотримується і Міністерство соціальної політики України, про що вказано у роз'яснювальному листі від 02 березня 2015 року № 51/06/186-15.

При цьому, помилковим є посилання суду першої інстанції на відсутність згоди позивача на надання йому неоплачуваних відпусток за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року, як на підставу для виплати йому заробітної плати за цей період, так як неможливо повернути працівника на підприємство, яке знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції і що час призупинення його роботи не є простоєм, про що зазначено у роз'ясненні Міністерства соціальної політики України від 11 серпня 2014 року № 8946/0/14-14/13.

Що стосується висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2015 року по 25 серпня 2016 року (день постановлення рішення судом), необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Разом з тим, із справи, яка переглядається, вбачається, що за період з 18 червня 2015 року по 28 жовтня 2015 року позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах і за цей час йому була нарахована та виплачена заробітна плата, в тому числі оплачені лікарняні в період тимчасової непрацездатності позивача, що підтверджується розрахунковими листами (а.с.47-48, 49, 50, 51-52).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2015 року по 28 жовтня 2015 року, оскільки вказаний час не можна вважати вимушеним прогулом, тому висновок суду про задоволення позову в зазначеній частині є помилковим, а доводи апеляційної скарги з цього приводу заслуговують на увагу.

Також колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 жовтня 2015 року по 25 серпня 2016 року, тобто по день постановлення рішення судом першої інстанції, враховуючи доведеність факту того, що позивач був звільнений з роботи відповідно до наказу відповідача від 23 жовтня 2015 року на законній підставі, чому суд першої інстанції не дав належної оцінки, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості рішення суду в зазначеній частині.

Щодо рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно визначившись з характером спірних правовідносин, допустився помилки під час розрахунку його розміру.

Зокрема, виходячи з кількості робочих днів: у січні 2015 року (з 06 січня 2015 року) - 18 робочих днів, у лютому 2015 року - 20 робочих днів, у березні 2015 року - 21 робочий день, у квітні 2015 року - 21 робочий день, у травні 2015 року - 18 робочих днів, у червні 2015 року (по 17 червня 2015 року) - 12 робочих днів, тому загальна кількість робочих днів становить 110, а не 115, як визначив суд першої інстанції. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період становить 19532 грн. 70 коп. (177,57 грн. (середньоденна заробітна плата) * 110 робочих днів), а не 20420 грн., як визначив суд першої інстанції, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги необхідно задовольнити частково.

Також згідно з вимогами ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, так як доведено, що добровільно поновивши позивача на роботі з 05 січня 2015 року, як незаконно звільненого, відповідач порушив його трудові права і не виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу. Однак, враховуючи ступінь задоволення позовних вимог, характер порушення прав позивача з боку відповідача, а також з урахуванням принципів розумності і справедливості, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 1000 грн., тому апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм матеріального і процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в частині поновлення позивача на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 червня 2015 року по 25 серпня 2016 року та про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року необхідно скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

Що стосується оскаржуваного рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року, моральної шкоди та судового збору, то його необхідно змінити.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Виходячи з вимог ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та зміні в частині вимог, тому при розподілі судових витрат необхідно врахувати наступне.

Зокрема, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню на 23,70% (19532,70 грн. * 100% / 82409 грн.), а позовна вимога про стягнення моральної шкоди - лише на 1% (1000 грн. * 100% / 100000 грн.).

Відтак, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, розраховується за сукупністю всіх вимог наступним чином:

1) з майнових вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу: 824,09 грн. * 23,70% = 195,31 грн.;

2) з немайнової вимоги про відшкодування моральної шкоди: 1218 грн. * 0,4 * 1% = 4,87 грн.;

3) Всього: 195,31 грн. + 4,87 грн. = 200,18 грн.

Крім того, виходячи з вимог п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача ОСОБА_3 не звільнено від сплати судового збору за позовну вимогу немайнового характеру про стягнення моральної шкоди, тому з нього в дохід держави необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції відповідно до відмовленої частини цієї вимоги, а саме: в сумі 482,33 грн. (1218 грн. * 0,4 * 99%).

Оскільки у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі позивачу відмовлено, але його звільнено від сплати судового збору за вказану вимогу, тому судові витрати, пов'язані з розглядом цієї вимоги, компенсуються за рахунок держави.

Судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, розраховується наступним чином:

1) з майнових вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу: 824,09 грн. * 110% * 23,70% = 214,84 грн.;

2) з немайнової вимоги про відшкодування моральної шкоди: 487,20 грн. * 110% * 1% = 5,36 грн.;

3) Всього: 214,84 грн. + 5,36 грн. = 220,20 грн.

З позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 530,56 грн. (487,20 грн. * 110% * 99%), виходячи з немайнової вимоги.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.п.2, 3; 309 ч.1 п.п.1, 3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 25 серпня 2016 року в даній справі в частині поновлення ОСОБА_3 на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 червня 2015 року по 25 серпня 2016 року та про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову в зазначеній частині.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 25 серпня 2016 року в даній справі в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року, стягнення моральної шкоди та судового збору - змінити, стягнувши з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року в сумі 19532 грн. 70 коп., а не 20420 грн., як визначив суд першої інстанції, а також моральну шкоду в сумі 1000 грн., а не 5000 грн., як визначив суд першої інстанції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 200 грн. 18 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 482 грн. 33 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 220 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 530 грн. 56 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -