Справа № 316/1538/15-ц
Провадження № 2/316/22/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд

Запорізької області у складі:

головуючого - судді: Куценка М. О.;

при секретарі: Рябухі О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Сіра Ірина Євгенівна про визнання договорів позики та іпотеки недійсними та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просить ухвалити рішення, яким визнати недійсними договір позики, укладений 25 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Сірою І.Є. за реєстровим №4059, а також іпотечний договір, укладений 25 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Сірою І.Є. за реєстровим №4060, скасувати заборону відчуження приміщення АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Сірою І.Є. за реєстровим №4061 у зв'язку з посвідченням іпотечного договору та стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на сплату судового збору та правової допомоги.

В обґрунтування свого позову зазначає, що 27 грудня 2008 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4. Рішенням Енергодарського міського суду від 27 грудня 20015 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу за спільні кошти ними було набуто магазин промислових товарів, що розташований в приміщенні АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу цього магазину був посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Сірою І.Є. 10.11.2010 року. Позивач зазначає на те, що в 2013 році між нею та відповідачем по справі відбулася розмова про те, що треба частку майна оформити на сина ОСОБА_4, оскільки у відповідача є ще діти від першого шлюбу. 25 грудня 2013 року наприкінці дня ОСОБА_2 сповістив її про те, що для переоформлення документів на сина потрібно підписати документи у нотаріуса. Після роботи він привіз її до приватного нотаріуса Сірої І.Є., яка надала їй для ознайомлення вже готовий текст заповіту ОСОБА_2 Позивачка його прочитала, але оскільки вона не володіє українською мовою, то зрозуміла тільки те, що розпорядження ОСОБА_2 стосується її сина і розраховані на випадок його смерті. Після цього нотаріус надала їй на підпис якісь папери в декількох примірниках. Вона довіряла своєму чоловікові та приватному нотаріусу, а також дуже поспішала, вона не прочитала і незрозуміла змісту усіх наданих документів та поставила підпис. У нотаріуса вона перебувала 15 хвилин. Через вісім місяців після цієї події шлюбні відносини між ними було припинено та ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, а в наступному - з позовом про розподіл спільно нажитого майна. Під час збору речей та переїзду вона знайшла ксерокопії заповіту, а також договору позики та іпотеки від цієї дати. З вказаних документів слідувало, що відповідач одночасно з підписанням заповіту, він, набито, надав їй у позику 300 000 грн. та для забезпечення виконання зобов'язання було укладено іпотечний договір. Оскільки цих грошових коштів вона не отримувала та не була ознайомлена зі всіма сторінками оспорюваних договорів, вважає, що ці договори порушують її права та протирічать нормам цивільного та сімейного законодавства. Вважає, що укладений договір позики протирічить ст.65 Сімейного кодексу та зазначає як на нормативне обґрунтування позовних вимог дану статтю, а також ст.ст. 203, 215, 230 Цивільного кодексу України.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою Енергодарського міського суду від 22 вересня 2015 року прийнято до спільного розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики (а.с.36-38).

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначає на те, що 27 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_1 був укладений шлюб. Шлюб у нього був другий та на момент укладення шлюбу йому виповнилося вже 45 років. За цей час він багато чого самостійно досяг в житті. Однак, спільне життя з ОСОБА_1 не склалося та з вересня 2014 року вони проживали окремо один від одного. Рішенням Енергодарського міського суду від 27.02.2015 року їх шлюб було розірвано. За час шлюбу, а саме в грудні 2013 року, ОСОБА_1 знадобилася значні грошові кошти в розмірі 300000,00 грн. та вона звернулася до нього з проханням їх надати. Він погодився їх надати. В той же час, оскільки це була дуже велика сума та грошові кошти особисто належали ОСОБА_2 та були набуті ним до укладання шлюбу з нею, він погодився надати грошові кошти за умови нотаріального посвідчення угоди. 25 грудня 2013 року між вони уклали договір позики, який був посвідчений нотаріально. Для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань по договору позики в цей же день між ними було укладено іпотечний договір, який було також посвідчено нотаріально. Свої зобов'язання по договору позики стосовно передачі ОСОБА_1 грошових коштів він виконав в повному обсязі. Після отримання грошових коштів та детального вивчення тексту договору, ОСОБА_1 поставила свій підпис в договорі. Відповідачка взяла на себе обов'язок повернути грошові кошти у такій самій сумі, що були ним їй передані, без сплати будь-яких процентів, готівкою на протязі 30 днів з моменту пред'явлення ним вимоги про це. Оскільки ОСОБА_1 не сплатила добровільно будь-якої суми коштів за його усними проханнями, він 20 липня 2015 року написав нотаріальну заяву з проханням повернути йому грошові кошти. Вказана заява була продубльована смс-повідомленням. Кінцевий строк повернення грошових коштів - 30 днів з моменту пред'явлення вимоги. Грошові кошти ОСОБА_1 так і не повернула. Натомість, ОСОБА_2 дізнався, що ОСОБА_1 подала до Енергодарського міського суду позов про визнання договорів позики та іпотеки недійсним. І лише отримавши позов та ознайомившись з ним, ОСОБА_2 зрозумів як вона ввела його в оману. Крім того, вона почала активно звертатись до правоохоронних органів, вказуючи надумані підстави уникнення від сплати боргу. Оскільки взяті на себе зобов'язання стосовно повернення грошових коштів ОСОБА_1 не виконала, оскаржує дані договори в суді, ОСОБА_2 вимушений також звернутися до суду за захистом своїх прав.

У судове засідання 20.01.2016р. позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не з'явилася. У судових засіданнях, які відбулися раніше, позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Позовні вимоги ОСОБА_2 не визнає в повному обсязі на підставах, викладених в первісному позові.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просить відмовити та вважає, що оскільки оспорювані договори протирічать ст.65 Сімейного кодексу України, ст.ст.203, 215, 230 Цивільного кодексу України, підстав для стягнення боргу не має.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Сіра І.Є. в судове засідання не з'явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи ознайомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом не визнає, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 за письмовою довіреністю ОСОБА_7 у судове засідання з'явилась, підтримуючи позицію ОСОБА_2, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, просить відмовити в їх задоволенні, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу просить задовольнити.

Свідок ОСОБА_8 зазначила, що вона є старшою рідною сестрою ОСОБА_2 До 1994 року ОСОБА_2 навчався та перебував в м. Москва, де одночасно з навчанням займався продажем за кордоном речей, які завозив з Москви, та продажем речей в м. Москва, які завозив з тих країн. Перебуваючи у першому шлюбі, який був невдалим, він зароблені кошти в розмірі 50 000 доларів в 1994 році передав їй на зберігання. В жовтні-листопаді 2013 року він повідомив їй на те, що його друга дружина ОСОБА_1, яка знала про наявність цих коштів, просить у нього в борг значні грошові кошти. Свідок висловила свою думку про недоцільність цього, оскільки вже на той час відносини між подружжям погіршились, однак не настоювала, оскільки ці кошти їй не належали. ОСОБА_2 лише зазначив їй на те, що кохає свою дружину і може ця подія налагодить відносини між ними. Наприкінці грудня 2013 року ОСОБА_2 приїхав до неї і взяв 33 500 доларів, що було аналогічно 300 000 грн. Восени 2014 року сімейні стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були припинені, остання забрала свої речі та речі дитини і пішла мешкати окремо.

Заслухавши сторони по справі, їх представників, свідків, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом про визнання договорів позики та іпотеки недійсними не підлягають задоволенню в повному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 27 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області зроблено актовий запис № 496 в Книзі реєстрації шлюбів (а.с. 6). ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_9 (а.с.7). 25 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сірою І.Є. та зареєстровано в реєстрі за №1580 (а.с.14-15, 39-40). Також для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань по вищезазначеному договору позики 25 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області та зареєстрований в реєстрі за №4061 (а.с.16-21, 41-43).

Шлюб між подружжям ОСОБА_1 було розірвано на підставі рішення Енергодарського міського суду від 27 лютого 2015 року (а.с. 8).

Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зазначений позов протягом всього часу розгляду в суді не змінювався, та сторона позивача наполягає на підставах, які викладені в позові. З огляду на викладене, суд розглядає справу в рамках приводів та підстав заявлених в позовній заяві, які не змінювались.

Так, нормативним обґрунтуванням позову позивач ОСОБА_1, як підставу для задоволення позовних вимог зазначила ст.65 Сімейного кодексу України, ст.ст.203, 215, 230 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 цього кодексу передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до статті 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Таким чином, основні критерії чинності правочину визначені ст.203 Цивільного кодексу України, враховуючи загальні принципи норм права.

Правочин - правомірна, тобто, не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків. Правомірність правочину є його конститутивною ознакою як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 Цивільного кодексу.

В п.7 оспорюваного договору позики від 25 грудня 2013 року, укладеного між сторонами, прямо зазначено на те, що Позикодавець свідчить про те, що гроші, які передаються в позику за цим договором, є його особистою власністю, про що доведено до відома Позичальника.

Згідно до п.15 цього договору сторони договору у присутності нотаріуса повідомляють про те, що:

договір укладається ними у відповідності до їх волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску;

у момент укладення цього договору вони усвідомлювали та усвідомлюють значення своїх дій і могли керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; володіють українською мовою, що дає їм можливість правильно та однозначно зрозуміти та витлумачити цей договір;

при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними;

договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для Позикодавця та Позичальника обставин;

не обмежені в праві укладати правочин;

вони не визнані в установленому законом порядку недієздатними (повністю або частково); не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню значення своїх дій;

правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним).

Крім того, п.16 оспорюваного договору позики від 25 грудня 2013 року передбачено, що зміст цього договору, а також статей 524-533, 536, 537, 545, 598-60, 604, 605, 610-625, 1046-1052 Цивільного кодексу України сторонам за цим договором нотаріусом роз'яснено, за їх твердженням зміст договору та вказаних статей їм зрозумілий.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

В пункті 20 вказаної постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, суд не може прийняти рішення на підставі припущень щодо неволодіння ОСОБА_1 українською мовою, оскільки вони спростовані наявними ствердженнями в оспорюваному договорі, що є належним доказом. Інших належних доказів за цією обставиною стороною позивача не надано.

Суд також не може з цих підстав прийняти за основу ствердження позивачки щодо не ознайомлення або часткового не ознайомлення з текстами договорів, оскільки це ствердження спростовується самим текстом договору, який підписала особисто вона та свій підпис не оспорює.

Ствердження ОСОБА_1 щодо умисних дій відповідача ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Сірої І.Є. про обман щодо змісту правочинів, суд також не може взяти до уваги, оскільки, як було зазначено вище, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину, а наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Суд вважає, що належними доказами позивачем цей факт не доведено та категоричного висновку щодо введення позивача ОСОБА_1 в обман матеріали справи не містять. Матеріали справи не містять переконливих доказів про наявність обману або помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та які існували на час укладення оспорюваного договору, оскільки позивачкою зазначалось на те, що вона вважала, що підписує документи, пов'язані з заповітом ОСОБА_2 щодо розпорядження ним майна на користь спільного сина. Крім того, суд враховує, що правові підстави для визнання недійсним правочину, який вчинено під впливом помилки, та правові підстави для визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, за своє правовою природою є самостійними підставами позову, тобто є взаємовиключними.

Твердження позивачки ОСОБА_1 про безгрошовість оспорюваного договору, тобто, неотримання нею коштів, спростовується п. 2 договору позики, який вказує, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані Позикодавцем та одержані Позичальником до підписання цього договору. Належних доказів на спростування зазначеного в договорі, стороною позивача не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, є обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Звернення позивачки до правоохоронних органів з заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності, постанова про визнання її потерпілою у кримінальному провадженні не свідчить про наявність вини останнього у вчиненні кримінального правопорушення, та не підтверджує обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Крім того, наданий суду позивачем ОСОБА_1 у якості доказу введення відповідачем її в оману та визнання ним особисто на цьому запису факту фіктивності договору, диск аудіозапису не може бути взятий судом до уваги, як належний та допустимий доказ у справі. Оглянувши диск та частково прослухавши його (прослуховування перервано з причин, що промова яка записана на диску вміщує в собі численні нецензурні вирази), суд вважає, що при його прослуховуванні неможливо визначитися з тим, чи придатний для дослідження наданий звукозапис для ідентифікації осіб, які розмовляють, по голосу і промові; за яких обставин здійснено звукозапис; чи не має наданий звукозапис ознаки монтажу вибіркової фіксації або накладення запису; чи дозволяє зміст наданого звукозапису з достовірністю встановити місце і час вчинення запису; чи дозволяє зміст наданого звукозапису з достовірністю встановити, що запис отримано гласно, тобто з попереднього повідомлення учасників, які фіксуються на матеріальний носій (диск) тощо, тим паче, що представник відповідача ОСОБА_2 за письмовою довіреністю ОСОБА_7 категорично заперечує голос і промову свого довірителя.

В силу ст.ст.3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку. Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непоіменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст.509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст.525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання визначає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

Виписане вище у повній мірі стосується і зобов'язань, підставою виникнення яких є договір позики.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 575 ЦК України виокремлюється такий вид застави як іпотека, якою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Згідно з ч.1 ст. 18 Закону Україну «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з встановленої ст.ст. 6, 627 ЦК України презумпції свободи договору, сторони є вільними в укладанні договору, визначенні контрагента та визначенні умов договору. Свобода договору полягає в можливості відступу від положень актів цивільного законодавства, якщо імперативність не випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Межі свободи договору визначаються також з урахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

З огляду на вищевикладене враховуючи, що досліджені в судовому засіданні докази не дозволяють суду дійти висновку щодо задоволення позовних вимог про визнання оспорюваних договорів недійсними, інших доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог з підстав зазначених в позові учасниками процесу надано не було, суд вважає що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Сіра І.Є., про визнання договорів позики та іпотеки недійсними не може бути задоволеним.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, суд зазначає на наступне.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого ж самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Суд вважає, що належними та допустимими доказами позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 доведена його обґрунтованість.

Керуючись ст.ст.10, 11, 59, 60, 88, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Сіра Ірина Євгенівна про визнання договорів позики та іпотеки недійсними - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) грошові кошти в розмірі 300000 (триста тисяч) гривень в рахунок погашення боргу за договором позики від 25 грудня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сірою І. Є., та зареєстрованим в реєстрі за №4059.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) суму судового збору в розмірі 3000 грн.

Рішення в повному обсязі буде виготовлено через п'ять днів відповідно положень ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М. О. Куценко