Справа № 495/7850/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 січня 2016 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідачів: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/7850/15-ц
про стягнення матеріальної та моральної шкоди
27.10.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про стягнення матеріальної та моральної шкоди (а.с.1-3).
Так, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача 7 000 грн. - матеріальної шкоди, 10 000 - моральної шкоди та витрати по оплаті послуг адвоката.
Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з червня 2015 року по 09.09.2015 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, неодноразово, з метою крадіжки майна ОСОБА_1 проникав у її квартиру, звідки таємно скоїв крадіжку грошів на загальну суму 7 000 грн. Своїми діями ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжка, поєднана з проникненням у житло, вчинена повторно. По факту скоєння крадіжки майна ОСОБА_1 Білгород-Дністровським МВ ГУ МВС України в Одеській області була проведена перевірка, якою встановлено, що вказані крадіжки грошів скоїв саме ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який свою вину визнав у повному обсязі. З огляду на те, що ОСОБА_3 не досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність, кримінальне провадження не було відкрито, вирішено притягнути його батьків до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.184 КУпАП.
Таким чином, за твердженням позивача, протиправними діями неповнолітнього сина відповідача йому завдано матеріальної та моральної шкоди, яка полягає та виражена у викраденні майна (грошових коштів) та душевних стражданнях, отримання психологічної травми.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.10.2015 року відкрито провадження по справі № 495/7850/15-ц за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Справу призначено до розгляду (а.с.14).
У судове засідання позивач - ОСОБА_1, не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності та зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.35).
Відповідач - ОСОБА_2, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1до суду не надала та в судові засідання не з'явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду.
Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було надіслано запит до Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС щодо доступу до персональних даних ОСОБА_2 (а.с.16).
Згідно відповіді № 23/9247, що надійшла від Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована з 28.02.1997 року за адресою: АДРЕСА_1(а.с.17-18).
Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Згідно із ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про місце проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Так, ухвала суду та повістки про призначення слухання справи, а також копія позовної заяви ОСОБА_1 з додатками до неї були надіслані на адресу ОСОБА_2 (АДРЕСА_1), яка наявна в матеріалах справи та за якою вона зареєстрована. Між тим, усі документи з зазначеної адреси були повернуті до суду без вручення адресату у зв'язку з закінченням терміну зберігання (а.с.19).
Згідно із ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на п'ятнадцять днів.
Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідач в жодне судове засідання не з'явився, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, позивач в судове засідання не з'явився, але просив розглянути справу без його присутності та проти винесення заочного рішення не заперечував, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.
У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, пояснень ОСОБА_1 та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією її паспорта з відміткою про реєстрацію (а.с.4).
За адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та її син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить адресна довідка Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС № 23/9247 від 18.11.2015 року (а.с.17-18) та надані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області пояснення від 11.09.2015 рок та від 17.09.2015 року (а.с.9-10, 28-29).
Відповідно до затвердженого начальником Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області висновку від 28.09.2015 року, 11.09.2015 року до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області надійшла заява від гр. ОСОБА_1, в якій вона просить застосувати заходи до батьків малолітнього ОСОБА_3, який неодноразово скоював крадіжки з її квартири, чим спричинив їй матеріальну шкоду в сумі 7 000 грн. В ході перевірки було встановлено, що 09.09.2015 року приблизно о 14:00 год. малолітній ОСОБА_3 через відкриті двері проник у квартиру своєї сусідки гр. ОСОБА_1, звідки таємно викрав гроші, а саме: 20 євро та 6 дол. США. Також раніше та неодноразово малолітній ОСОБА_3 скоював крадіжки грошей з даної квартири, про що надав зізнавальні показання. Опитані ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили вищевикладене, що відображено у матеріалах перевірки. Оскільки в діях малолітнього ОСОБА_3 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, але малолітній ОСОБА_3 не досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність, вирішено притягнути батьків малолітнього ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за порушення ч.4 ст.184 КУпАП (а.с.11, 31).
У наданих в Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області поясненнях від 11.09.2015 року ОСОБА_3 пояснив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1. 09.09.2015 року о 14:00 год. він побачив, що сусідка з квартири № 3 пішла на роботу. Він знав, що у квартирі нікого немає та відкрив двері, які були не зачинені, та увійшов до квартири. Він підійшов до тумби, на якій стояв телевізор, дістав з неї гаманець, в якому знаходились гроші та узяв 20 євро та 6 доларів. Після цього повернув гаманець на місце та вийшов з квартири сусідів. Вкрадені гроші він витратив на свій розсуд. Раніше він неодноразово крав гроші у сусідів невеликими сумами, щоб не було помітно, які також витрачав на пиво та цигарки (а.с.9, 28).
У наданих в Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області поясненнях від 17.09.2015 року ОСОБА_2 пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1, разом із чоловіком та трьома малолітніми дітьми. 09.09.2015 року зі слів її малолітнього сина ОСОБА_3 їй стало відомо, що 09.09.2015 року приблизно о 14:00 год. він скоїв крадіжку грошових коштів з квартири № 3 їх будинку, де проживає сім ?я ОСОБА_1, в розмірі 6 доларів США та 20 євро. Викрадені гроші син витратив на свій розсуд. Також син повідомив, що він раніше та неодноразово скоював крадіжки грошей у її сусідів ОСОБА_1. За розрахунками її сина ОСОБА_3 всього він викрав з квартири ОСОБА_1 приблизно 2 600 грн., а за розрахунками ОСОБА_1 у них зникло приблизно 7 500 грн. Свою вину у неналежному вихованні сина ОСОБА_2 визнає та готова понести відповідальність за противоправні дії малолітнього сина (а.с.10, 29).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:
- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;
- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду);
- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;
- вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року.
Частина 2 ст.1166 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв'язку із наявністю вини іншої особи або у зв'язку із дією об'єктивних обставин).
Відповідно до ч.1 ст.1178 Цивільного кодексу України, шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.
Згідно із статтею 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Отже, право вибору способу відшкодування шкоди належить потерпілому. Саме за його заявою суд виносить рішення про покладення на відповідальну особу обов'язку відшкодувати шкоду в натурі або відшкодувати завдані збитки в грошовій формі.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що, у відповідності до ст.ст. 1166, 1178 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-61 Цивільного процесуального кодексу України, в матеріалах справи, наявні усі (належні та допустимі) докази, які свідчать про вину ОСОБА_2 у завданні матеріальної шкоди ОСОБА_1 (крадіжка грошових коштів малолітнім сином ОСОБА_2 - ОСОБА_3, у ОСОБА_1), доведена наявність причинного зв'язку між нанесеною позивачу шкодою та протиправними діями відповідача.
Між тим, суд вважає, що стягненню в примусовому порядку з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають 2 600 грн., які визнав сам ОСОБА_3, оскільки доказів викрадення більшої суми позивачем не надано.
Крім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10 000 грн.
Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.
Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Внаслідок винних дій малолітнього сина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (кражіжки грошей), позивач - ОСОБА_1, зазнала незручності та інші негативні наслідки, а тому такі дії дійсно призвели до моральних страждань, негативних емоцій і переживань позивача.
Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 10 000 грн. до 500 грн. у зв'язку з тим, що, по-перше, він надто великий, а, по-друге, в порушення положень Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивачем не визначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 10 000 грн. та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.
В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову правомірність, обґрунтованість та законність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим її позовна заява до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
Крім того, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу пропорційно задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1166-1167, 1178, 1192 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1):
- матеріальну шкоду в розмірі 2 600 (дві тисячі шістсот) гривень;
- моральну шкоду в розмірі 500 (п'ятсот) гривень;
- витрати на правову допомогу в розмірі 91 (дев ?яносто одна) гривня 15 (п ?ятнадцять) копійок.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Мишко