Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та його поділ між спадкоємцями, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності у порядку поділу спадкового майна за законом на 1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, який складається в цілому із житлового будинку літ. «А», гаража літ. «Б», вбиральні літ. «В», сараю літ. «Д», «З», «Ж», магазину літ. «И», які розташовані на земельній ділянці площею 537 кв. м, та належали ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за життя чоловік залишив заповіт на ім'я сина - відповідача у справі. Позивач як непрацездатна дружина спадкодавця за законом має право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Крім того, зазначила, що під час шлюбу вони з чоловіком (спадкодавцем) добудувала будинок, який є спадковим майном, частина спірного майна також є спільним сумісним майном подружжя.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 20 травня 2014 року позов задоволено.

Визнано в порядку поділу спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, успадкованого за законом, за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами (крім самочинно побудованих), розташованого по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2015 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_7, скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте судові рішення не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони - спадкоємці до теперішнього часу не оформили свого права на спадщину після смерті спадкодавця, оскільки не досягли згоди про поділ спадкового майна, у добровільному порядку не можуть вирішити цей спір. При цьому судом враховано, що під час розгляду справи відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі.

На обґрунтування такого висновку суд виходив із того, що позивач є вдовою нині померлого ОСОБА_6, відповідач - його сином. За життя ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 червня 1997 року належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1. На випадок своєї смерті ОСОБА_6 розпорядився належним йому майном, залишив заповіт на ім'я сина - відповідача у справі. У передбачений законом строк відповідач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька. Позивач як непрацездатна вдова (на час смерті чоловіка їй було 67 років) також подала до нотаріуса відповідну заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка у порядку ст. 1241 ЦК України, проте їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії постановою від 06 березня 2014 року у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа, оскільки нерухомість свого часу не була зареєстрована її власником у державному реєстрі прав на нерухомість.

Під час розгляду справи установлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є троє осіб: сторони у справі і дочка померлого, яка на час смерті батька проживала окремо, на спадщину не претендує і не зверталася за її прийняттям. Таким чином, суд дійшов висновку, що для визначення обов'язкової частки позивача у спадщині спадкове нерухоме майно ділиться на 3 частини та з 1/3 частини береться половина частки, яка б належала б кожному зі спадкоємців за законом, тобто 1/6 частини, яка і була визначена позивачем як обов'язкова частка у порядку ст. 1241 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_7, яка не брала участі у справі, й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні указаного позову, апеляційний суд виходив із того, що суд порушив норми процесуального права і не залучив до участі у справі ОСОБА_7, яка є дочкою спадкодавця, тобто спадкоємцем за законом.

Такий висновок апеляційного суду є правильним і в силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд був позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду справи залучити ОСОБА_7 до участі у справі з відповідним оформленням цієї процесуальної дії згідно зі ст. 33 ЦПК України, адже відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Натомість, установивши, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є троє осіб: сторони у справі і дочка померлого, яка на час смерті батька проживала окремо, на спадщину не претендувала і не зверталася за її прийняттям, суд першої інстанції на порушення положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: про необхідність залучення дочки спадкодавця - ОСОБА_7 - до участі у справі.

Таким чином, судом порушено норми процесуального права, передбачені ст. ст. 213, 214 ЦПК України, щодо установлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, дійшовши висновку про визнання за ОСОБА_4 права власності за законом у порядку поділу спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_6, на 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами (крім самочинно побудованих), розташованого по АДРЕСА_1, суд першої інстанції не обґрунтував свого висновку щодо самочинно побудованих споруд, оскільки під час розгляду справи таких обставин не встановлено.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що резолютивна частина судового рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215-217 ЦПК України.

Установивши, що ОСОБА_6 за свого життя залишив заповіт на ім'я свого сина - відповідача у справі - суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у справі такий заповіт відсутній, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України не дотримався норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 20 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак