У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Нагорняка В.А., МазурЛ.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду,

Позивачка посилалась на те, що 18 травня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на Лубенській філії Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «Прайс» уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер. Вона з дочкою ОСОБА_7 у шестимісячний строк як спадкоємці першої черги відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

При зверненні до нотаріальної контори нотаріус їм повідомила, що біржова угода купівлі-продажу не є доказом права власності спадкодавця ОСОБА_6, оскільки вона не була нотаріально посвідчена. Проте, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (станом на 18 травня 2001 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на біржі, не підлягав нотаріальному посвідченню.

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з 01 травня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач зазначала, що до складу спадщини ОСОБА_6 входить Ѕ частини у праві власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 вересня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 12 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 18 травня 2001 року на Рівненській регіональній універсальній товарно-майновій біржі «Прайс» було укладено між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_6 купив житловий будинок АДРЕСА_2. Угода зареєстрована ДКМП «Архітектор» 21 травня 2001 року за реєстровим № 87-87. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 01 травня 1987 року.

Стаття 227 ЦК Української РСР передбачає, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» станом на 18 травня 2001 року договір купівлі-продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню.

Разом із тим, згідно з роз'ясненнями Міністерства юстиції України №17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно ст. 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору.

Отже, суди попередніх інстанції правильно виходили з того, що спірний договір на момент його укладення у 2001 році підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню відповідно до вимог ст. 227 ЦК Української РСР та ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», а тому дійшли правильного висновку про те, що відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР такий договір не може бути визнаний дійсним.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами попередніх інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 12 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЛеванчукА.О. Нагорняк В.А. Мазур Л.М.