Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 336/296/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/778/3295/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18.03.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 12 100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 6.6 Умов надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за договором відповідач повинен на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку.

Відповідно до умов договору при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбаченим цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав.

У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30.11.2015 року має заборгованість в розмірі 20 494,46 грн., яка складається з наступного: 11 985,01 грн. - заборгованість за кредитом; 7 195,43 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 964,02 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.03.2008 року в розмірі 20 494,46 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач як на підставу своїх вимог посилався на ті обставини, що 18.03.2008 року відповідач шляхом підписання заяви позичальника отримав від Банку кредит у розмірі 12 100 грн. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що не укладав з позивачем вищевказаного договору, як, власне, і не винен Банку ніякого кредиту. Отже, стосовно обставин укладання договору, отримання та сплати відповідачем коштів за користування кредитом виник спір між сторонами, а тому позивач повинен довести наведені ним обставини належними та допустимими доказами. На підтвердження позову Банк надав суду фотокопію заяви позичальника від 18.03.2008 року. Представник відповідача заявила клопотання про надання суду оригіналу вищевказаної заяви, а тому суд вимагав від Банку подання оригіналу заяви позичальника від 18.03.2008 року, для чого неодноразово надавав час та оголошував перерви у судовому засіданні. Натомість, позивач оригіналу названого письмового доказу суду не надав, а лише обмежився посиланням на нього у своїх поясненнях та наданням його фотокопії. Таким чином, позивач не виконав свого обов'язку доказування, оскільки в порядку ч. 2 ст. 64 ЦПК України на вимогу суду не надав оригіналу заяви позичальника від 18.03.2008 року, через що суд критично ставиться до фотокопії вказаної заяви, яка за змістом ст.ст. 57, 64 ЦПК України не є доказом (суд не пересвідчився у її відповідності оригіналу). Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи, виходячи з наступного.

Банк, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18.03.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 12 100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.

На підтвердження своїх доводів позивач надав суду копію заяви позичальника від 18.03.2008 року (а.с. 8), копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 9), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 18.03.2008 року, укладеного між сторонами по справі, станом на 30.11.2015 року (а.с. 5-7), Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 10-15).

У судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача заперечувала факт укладення договору, оспорювала факт одержання кредитних коштів позичальником, наголошувала, що надані Банком документи можуть містити недостовірні дані.

У зв'язку з чим, ухвалами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2016 року, від 08 квітня 2016 року та від 26 квітня 2016 року позивача було зобов'язано надати оригінали поданих письмових доказів, роз'яснено, що невиконання ним обов'язку доказування і подання доказів є підставою для відмови у позові (а.с. 54, 65, 72).

Отже, суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснив сторонам їх права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав.

Позивач, отримавши ухвали суду, оригінали письмових доказів суду не надав, обмежився направленням листа, в якому зазначив, що кожна сторона має право надавати докази, які підтверджують правомірність своїх вимог, Банком були надані докази, що не перешкоджає подальшому вирішенню спору (а.с. 77, 81).

За змістом ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Частиною 2 статті 64 ЦПК України передбачено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ч.ч. 1, 2 ст. 212 ЦПК України).

Надана Банком копія заяви позичальника від 18.03.2008 року не є належним доказом в розумінні ст.ст. 59 ч. 2, 64 ЦПК України. Позивачем не було надано оригіналу вказаного письмового доказу і за вимогою суду, який вимагав його подання за клопотанням представника відповідача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позову.

Більш того, у засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» пояснив, що Банк не будеподавати оригінал заяви позичальника від 18.03.2008 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на підтвердження своїх позовних вимог Банк, крім іншого, надав суду розрахунок заборгованості та виписки по кредитному рахунку, правильність вищенаведених висновків суду не спростовують з мотивів, викладених вище у даній ухвалі, та з огляду на заперечення відповідачем факту укладення договору та факту одержання кредитних коштів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи та є повторенням обставин, якими Банк обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається Банк в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, у разі відмови Банку у задоволенні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: