Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/2734/16 Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Полякова О.З.,

Спас О.В.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до суду з вказаним позовом в якому зазначили, що 03 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та банком укладено договір іпотеки. За умовами договору банк зобов'язався надати позичальнику ОСОБА_3 кредит в сумі 250 000 грн., а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки за користування у розмірі 17% річних. На їх думку підписання вказаного договору стало наслідком чисельного порушення норм законодавства та їх прав як споживачів кредитної послуги. Перед укладенням договору кредитодавець не повідомив їх як споживачів у письмовій формі про кредитні умови, сам договір суперечить ряду норм законодавства. Банк порушив приписи щодо їх персональних даних, позичальник не надавав згоди на одноосібне визначення розміру шкоди.

Просили суд визнати недійсним кредитний договір №014/7-13/3909-04 від 24.07.2007 р. укладений між позичальником та банком та зобов'язати відповідача прийняти у позивача суму залишку заборгованості рівними частинами, у термін не менший ніж передбачалось кредитним договором.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, виходив з того, що позивачі не довели належними та допустимими доказами укладення кредитного договору №014/7-13/3909-04 від 24.07.2007 року з порушенням законодавства, які б давали згідно з ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", , підстави для визнання його недійсним.

При вирішенні даного спору судом з достатньою повнотою та всебічністю досліджено надані сторонами докази, вірно встановлено фактичні обставини справи і визначено відповідно до них правовідносини та правильно застосовано норми матеріального й процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам закону є неприйнятними, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Частиною 3 ст. 10, ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування полягає не лише в подані до суду доказів, а й у доведеності їх переконливості та допустимості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, оцінюючи докази, які надали сторони, дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка спрямована на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Предметом спору є визнання недійсним на підставі ст.ст.203,215,ЦК України, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитного договору №014/7-13/3909-04 від 24.07.2007,За умовами якого, Банк зобов'язався надати позичальнику ОСОБА_3 кредит у сумі 250 000.00 грн., а Позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки за користування у розмірі 17% річних

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Згідно зі ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, - і у відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним. Договір №014/7-13/3909-04 від 24.07.2007року був укладений в належній письмовій формі та підписаний особисто сторонами.

Згідно п. 8.1 оскаржуваного договору: «Позичальник гарантував, що умови цього договору для нього зрозумілі, є розумними та справедливими. Також відповідно до заяви-анкети від 04.06.2007 р. позичальник підтверджує, що перед укладанням цього Договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в AT «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується ознайомленням Позичальника з Умовами кредитування, які є «невід'ємною частиною цього Договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана Позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною». Отже, на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття ним зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту.

Своїми підписами сторони засвідчили згоду з усіма умовами кредитного договору.

До відповідача із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору позивач не звертався.

Таким чином, позивач до підписання договору ознайомився з його умовами та мав можливість не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Вказані обставини свідчать, що укладений сторонами кредитний договір відповідає положенням вимогам статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів",, та спростовують доводи позивачів про те, що договір укладений з обмеженням їх права на одержання необхідної інформації про умови кредитування.

Наведені обставини підтверджують правильність висновків суду про те, що при укладенні кредитного договору права позивача банком порушені не були, її право не підлягає судовому захисту.

Апеляційна скарга не містить доводів про порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення спору.

Суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення у відповідності до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ч. 2 статті 308 ЦПК України).

Керуючись ст. ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: