АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/8943/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Волошин В.О.
справа №761/1095/15-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Вербової І.М.

за участю секретаря Горбачовій І.В.

представника прокуратури Пилипенко Т.А.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою Прокуратури м.Києва на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18 квітня 2016 року у справі за позовом Київської місцевої прокуратури №10 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним в частині та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року заступник прокурора Шевченківського району м.Києва звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про:

1. визнання незаконним та скасування пункту 6 рішення Київської міської ради №485-2/645 від 29 травня 2003 року щодо передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1;

2. визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №01-7-00114, виданий Головним управлінням земельних ресурсів ВО КМР (КМДА) 30 липня 2003 року ОСОБА_2 на підставі рішення Київської міської ради №485-2/645 від 29 травня 2003 року

3. відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої на АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_2, вартістю 4 250 341,30 грн.

В позовній заяві посилається на те, що при передачі земельної ділянки у власність допущено суттєві порушення земельного законодавства. Зокрема зазначає, що передана у власність земельна ділянка знаходиться в археологічній охоронній зоні та зоні охоронюваного ландшафту згідно із рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів №920 від 16 липня 1979 року та розпорядження Київської міської державної адміністрації №979 від 17 травня 2002 року; рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки не приймалось, проект відведення не погоджувався; земельна ділянка розташована в 300-метровій санітарно-захисній зоні кладовища на відстані 30 м від поховань; знаходиться у рекреаційній зоні, у зсувонебезпечній місцевості, на межі сельбищної території та території зелених насаджень загального користування, рішення про вилучення земельної ділянки з цих територій не приймалось.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Прокуратурою м.Києва подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, посилається на безпідставність висновків суду про неналежний спосіб захисту та необґрунтованість висновків щодо належності позивача, який вправі звертатись із такими вимогами.

В судовому засіданні представник прокуратури доводи апеляційної скарги підтримав, посилаючись на викладені в ній обставини.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Київської міської ради від 29 травня 2003 року №485-2/645 в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки на АДРЕСА_2 прийнято з дотриманням вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах, відповідає вимогам законодавства та доводами апеляційної скарги не спростовується.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першої статті 122 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Судом першої інстанції установлено, що згідно пункту 6 рішення Київської міської ради №485-2/645 від 29 травня 2003 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель», затверджено проект відведення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, і господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2.

ОСОБА_2, за умови виконання ним п. 6.1. цього рішення, передати у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, і господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 за рахунок земель міської забудови.

На виконання вимог п.6.1 вищезазначеного рішення ОСОБА_2 вчинені усі необхідні приписи.

26 лютого 2003 року Головним управлінням містобудування та архітектури надано висновок щодо наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельних ділянок, де зазначено, що з архітектурних міркувань не заперечує проти відведення замовнику у встановленому порядку згідно діючого законодавства земельної ділянки (цільове призначення якої - будівництво індивідуального житлового будинку) за (пропонованою) поштовою адресою по АДРЕСА_2, для розміщення індивідуальної садибної житлової забудови.

Згідно листа Головного державного санітарного лікаря м.Києва №1385 від 05 березня 2003 року, останнім розглянуто звернення з питання погодження відведення земельної ділянки та зазначено, що ділянка розташована на межі селищної території та зони зелених насаджень. На підставі ст.ст. 10 11, 15, 22, 41 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Головний державний санітарний лікар м.Києва не заперечував проти погодження відведення земельної ділянки в межах, визначених Головкиївархітектурою та Київземом для оформлення в установленому порядку.

12 березня 2003 року Управління охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища листом за №1134 повідомило, що Управління не заперечує проти надання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку.

Комунальне підприємство спеціалізоване управління протизсувних підземних робіт листом №8/1-262 від 13 березня 2003 року повідомило, що не заперечує проти надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку.

08 квітня 2003 року Державним управлінням екології та природних ресурсів в м.Києві надано висновок №450 із якого вбачається, що Держуправління не заперечує проти відведення земельної ділянки в межах визначених у відповідності з чинним законодавством для будівництва та обслуговування житлового будинку, без права використання її для ведення виробничої діяльності.

Шевченківська районна у м.Києві рада листом №273 від 14 квітня 2003 року повідомила, що відповідно до «Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами у м.Києві», Шевченківська районна у м.Києві рада не має принципових заперечень проти відведення земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування індивідуального житлового будинку в установленому чинним законодавством порядку.

15 травня 2003 року Головним управлінням земельних ресурсів надано висновок, яким управління вважає за можливе передати ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2, за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

21 травня 2003 року АТ «Київпроект» листом №06-1153/КГП повідомило про погодження відведення земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_2.

30 липня 2003 року Головним управлінням земельних ресурсів, на підставі рішення Київської міської ради №485-2/645 від 29 травня 2003 року, ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокуратура діє в інтересах органу місцевого самоврядування, у той час коли Законом України «Про прокуратуру» передбачено представництво держави. Зазначено також, що орган державної влади (Державна інспекція сільського господарства України), який відповідно до своїх повноважень здійснює контроль за використанням і охороною земель не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що спірна земельна ділянка знаходиться в зоні охорони пам»яток - ландшафтній охоронній зоні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» з метою традиційного характеру середовища окремих пам»яток, комплексів (ансамблів) навколо них повинні встановлюватись зони охорони пам»яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару. Межі та режими використання зон охорони пам»яток визначаються відповідною науково-проектною документацією та затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини. Порядок визначення меж зон охорони пам»яток встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно із ст.5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини належить визначення меж територій пам»яток національного значення та затвердження їх зон охорони, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів населених місць.

Матеріали справи не містять відомостей про прийняття Міністерством культури України порядку визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам»яток, зокрема безпосередньо щодо спірної земельної ділянки.

Відповідно до Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року №979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам»яток історії та культури в м.Києві спірна знаходиться в археологічній охоронній зоні та зоні охоронюваного ландшафту.

Пункт 6 Статусу історико-культурних заповідників і зон охорони пам»яток історії та культури на території м.Києва, що є Додатком до зазначеного вище Розпорядження, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, визначає, що у межах охоронних зон, зон регулювання забудови та зон охоронюваного природного ландшафту відповідно до законодавства забороняється проведення земляних, будівельних робіт без дозволу управління охорони пам»яток історії, культури та історичного середовища.

Пунктом 13 Статусу визначено, що в зонах охоронюваного природного ландшафту не дозволяється будь-яке будівництво, що негативно впливає на характер ландшафту. Передбачається збереження, регулювання рослинності, заходи щодо зміцнення берегових територій, схилів ярів, знесення дисгармонуючих будинків і споруд, що спотворюють історичний ландшафт. Проектування та будівництво нових житлових районів, промислових та інших об»єктів обмежується.

Тобто вказане розпорядження не встановлює заборони відведення спірної земельної ділянки, а містить лише обмеження щодо подальшого проектування та будівництва, які не є самі по собі забороною будівництва взагалі.

Натомість матеріали справи містять погодження з Головним управлінням містобудування та архітектури, Шевченківською районною у м.Києві радою, Управлінням охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища надання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, Головним державним санітарним лікарем м.Києва, Державним управлінням екології та природних ресурсів в м.Києві, Комунальним підприємством спеціалізоване управління протизсувних підземних робіт, Головним управлінням земельних ресурсів, АТ «Київпроект» щодо передачі ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.

Згідно даних Висновку щодо наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельної ділянки від 20 грудня 2002 року цільове призначення земельної ділянки визначено для будівництва індивідуального жилого будинку.

Доводи апеляційної скарги в частині не виконання відповідачем вимог , викладених у листі Управління охорони пам»яток історії, культури та історичного середовища від 12 березня 2003 року щодо необхідності отримання дозволу Міністерства культури та мистецтв України перед проведенням земляних робіт, а також у разі виявлення пам»ятки археології або об»єкта, який становить історичну цінність - заключити договір на рятівні археологічні дослідження з інститутом археології НАН України, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

За змістом зазначеного листа, Управління охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища не заперечує проти надання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, проте Управління визначає майбутнє проведення певних робіт з отриманням відповідного дозволу, та не вказує на імперативну заборону проведення земляних, будівельних та інших робіт в цій зоні.

Окрім того, матеріали справи містять лист-погодження Інституту археології №06-4а-125/01 від 07 лютого 2007 року, згідно якого Інститут не заперечує проти проекту будівництва за адресою АДРЕСА_2 в межах, що визначені генеральним планом затвердженої проектної документації, розробленої і погодженої відповідно чинного законодавства за умови проведення археологічного науково нагляду за ділянкою земляних робіт.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що спірна земельна ділянка є територією зелених насаджень з посиланням на дані Висновку Державного управління екології та природних ресурсів в м.Києві від 08 квітня 2003 року №08-8-20/2258 та листа Головного управління містобудування та архітектури від 26 лютого 2003 року №19-549, є помилковими та відхиляються колегією суддів, оскільки вони спростовуються даними змісту цих погоджень, згідно яких спірна земельна ділянка знаходиться на межі сельбищної території та зони зелених насаджень загального користування міста.

Відповідно до ст.50 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Відповідно до ст.. 51 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення. Натомість з матеріалів справи убачається, що згідно даних Акту обстеження зелених насаджень від 06 травня 2003 року, виконаним і затвердженим Управлінням зелених насаджень Шевченківського району м.Києва, визначено, що на ділянці знаходиться 5 самосіяних дерев (з яких одне в доброму стані, інші в задовільному та незадовільному) а також газон в незадовільному стані. Висновком комісії УЗН Шевченківського району м.Києва визнано можливим знесення цих зелених насаджень з виплатою компенсації на посадку нових дерев в зелених зонах.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що спірна ділянка знаходиться в 300-метровій санітарно-захисній зоні кладовища на відстані 30 м від поховань та відповідні погодження відповідачем виконано не в повному обсязі, є безпідставними та відхиляються колегією суддів.

За змістом ДСанПіН 2.2.2.028.99 «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України», визначено, що санітарно-захисна зона закритих кладовищ (по закінчення кладовищного періоду) до житлових, громадських будівель, установ і зон відпочинку та об»єктів, які прирівняні до них, зменшується: в міських поселеннях до 50 м, у сільських поселеннях до 100м. В примітках цих Вимог зазначено, що в умовах міської та сільської забудови, яка склалася, рішення щодо реконструкції і капітального ремонту житлових та громадських будинків, розміщення нових об»єктів у зонах, що примикають до закритих кладовищ, приймаються за погодженням з місцевими органами державного санітарного нагляду залежно від природних умов і ступеня інженерного обладнання території».

З матеріалів справи убачається, що Головним державним санітарним лікарем м.Києва погоджено відведення спірної ділянки ОСОБА_2

При цьому, переліку погоджень, які відповідачем не були отримані, представником прокуратури не зазначається, а апеляційна скарга містить лише посилання на отримання таких погоджень не в повному обсязі.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень чинного законодавства при передачі ОСОБА_2 земельної ділянки та доводами апеляційної скарги такий висновок суду не спростовується.

При цьому, колегія суддів зауважує, що само по собі посилання суду першої інстанції на правові позиції, викладені в Постанові Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року №21-405а14, не впливає на висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки судом відмовлено з підстав недоведеності вимог, а не у зв»язку із невірно обраним способом захисту.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури м.Києва відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

І.М. Вербова