АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Усика Г.І.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Головного управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11852/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Не погодившись із таким рішенням суду Головне управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі по тексту Конвенція) утримання дитини ОСОБА_3 в Україні без згоди на те ОСОБА_1 є протиправним. ОСОБА_3 порушує права ОСОБА_1 на піклування про дитину, передбачені законодавством Великобританії, що включають право на визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Звертає увагу на те, що вирішення спору між батьками щодо місця проживання та участі у вихованні дитини належить до юрисдикції суду Великобританії. Рішення про визначення місця проживання дитини та участь батьків у її вихованні має прийматися компетентним судом за постійним місцем проживання дитини, а саме судом Великобританії та на підставі британського законодавства. Також зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки предметом позову у даній справі є встановлення факту незаконного вивезення та утримання дитини у розумінні статті 3 Конвенції та вирішення питання про повернення дитини до держави, в якій вона мала місце постійного проживання, в той час як суд встановив створення відповідачкою належних умов для проживання, виховання, духовного та фізичного розвитку дитини. Вважає, що відповідачка не надала суду будь-якого доказу на підтвердження згоди позивача на постійне перебування дитини на території України, та не довела належними доказами обставини, які б могли стати перешкодою для повернення дитини до місця її постійного проживання.

В суді апеляційної інстанції представник Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_9, яке діє в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_1, представник Органу опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_1 забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві. Після одруження дружині надано прізвище - ОСОБА_3 (т.1, а.с.41).

Після відкриття візи ОСОБА_3 подружжя переїхало до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Шеффілд Тріо Рут Уолк (Великобританія) у подружжя народився син - ОСОБА_8 (т.1, а.с.18).

Дитина народилась у пологовому будинку відділенні «Джессоп Уінг» лікарні «Шеффілд Тічінь Хоспіталз» та є зареєстрованим пацієнтом медичного центру «Слоан Медікал Сентре» (т.1, а.с.19).

Після народження дитина разом з батьками постійно проживала у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: АДРЕСА_1

09 грудня 2011 року ОСОБА_8 видано НОМЕР_1, що підтверджує його статус британського громадянина.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8, зареєстрований громадянином України. Дитина вписана у закордонний паспорт матері посольством України у Великобританії.

Європейська Конвенція про громадянство, стороною якої є і Україна також, встановлює, що дитина до її повноліття має право мати подвійне громадянство, і лише після її повноліття, у випадку, якщо за законодавством однієї із Договірних держав заборонено подвійне громадянство, вона має обрати одне із громадянств.

Після народження дитини відносини між подружжям погіршились: позивач не бажав надавати допомогу по догляду за дитиною, відповідачка не мала кишенькових грошей для здійснення необхідних витрат. В березні 2012 року таке ставлення позивача до відносин у родині стали підставою для звернення відповідачки до Служби допомоги у випадку насилля в сім'ї м. Шеффілд з питання психологічного та фінансового насилля у сім'ї, що підтверджується відповіддю Служби допомоги у випадку насилля в сім'ї м. Шеффілд.

11 квітня 2012 року сторони поїхали до України з метою відвідати родичів ОСОБА_3 і мали намір повернутися до постійного місця проживання у м. Шеффілд 22 квітня 2012 року, однак після конфлікту, який виник у подружжя, 14 квітня 2012 року ОСОБА_1 повернувся до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, залишивши ОСОБА_3 з дитиною у м. Києві в Україні.

В обумовлений день ОСОБА_3 з дитиною до Великобританії не повернулись, проживають в АДРЕСА_2 яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Відповідно до даних виписок - епікризів з історії хвороби ОСОБА_3, з 17 квітня 2012 року по 30 квітня 2012 року, а в подальшому з 03 травня 2012 року по 15 травня 2012 року, остання знаходилась на лікування в терапевтичному відділенні Науково-практичного медичного центру Харківського Національного медичного університету. Відповідачу було встановлено діагноз та рекомендовано д-нагляд у терапевта, невропатолога, санаторно-курортне лікування, уникати нервових стресів, протипоказано переміщення в повітряному просторі.

Відповідно до консультативного висновку Київського міського центру малоінвазивної травматології та ортопедії від 09 липня 2012 року, ОСОБА_3 була оглянута на предмет препателярного буреіту лівого коліна. Протипоказано фізичні навантаження та повторний огляд через 14 днів.

07 серпня 2012 року відповідачка одержала від адвоката ОСОБА_1 лист про намір останнього розірвати шлюб.

З 19 листопада 2012 року ОСОБА_3 була позбавлена можливості виїхати до Великої Британії, оскільки віза, відкрита як дружині позивача, закінчила свою дію, а позивачем вона продовжена не була.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

В грудні 2012 року Головне управління юстиції у м. Києві в інтересах громадянина ОСОБА_4 Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація, про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що ОСОБА_3 самостійно змінила місце проживання малолітньої дитини без його згоди та незаконно утримує дитину в Україні, що позбавляє його,батька, права на піклування про дитину.

Як вбачається з матеріалів справи, справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій.

Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року у задоволенні позову відмовлено (т.5, а.с.226-234).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 вересня 2013 року Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року скасовано, позов задоволено частково: визнано незаконним утримання на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, зобов'язано останню повернути неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: АДРЕСА_1 або передати неповнолітнього ОСОБА_8 батьку ОСОБА_1, який приїде в Україну, щоб забрати дитину в присутності представника служби дітей. Витрати, пов'язані з поверненням дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, покладено на ОСОБА_1 В іншій частині позову відмовлено (т.6, а.с.38-44).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 вересня 2013 року залишено без змін (т.6, а.с.121-123).

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції. При цьому, Верховним судом України висловлена наступна правова позиція ( справа №6-72цс14) відповідно до якої, вирішуючи питання про повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року , суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому, суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави (т.6, а.с.215-218).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 вересня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення апеляційної інстанції, колегія суддів зазначала про необхідність дослідження доказів та встановлення факту здійснення піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, існування чи відсутність серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (т.6, а.с.239-241).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року залишено без змін (т.7, а.с.26-33).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з посиланням на те, що суди не виконали вказівки суду касаційної інстанції, які були викладені в Постанові Верховного Суду України та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року (т.7, а.с.105-107).

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Головного управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась Законом України від 11 січня 2006 року, цілями цієї Конвенції є: а) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та б) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; б) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Відповідно до ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено у ст. 3 Конвенції, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний органи, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видають розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції, вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно проживала у договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (п. «а» ст. 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (п. «б» ст. 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (п. «б» ст. 3 Конвенції).

Разом із тим частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 квітня 2012 року сторони поїхали до України з метою відвідати родичів ОСОБА_3 і мали намір повернутися до постійного місця проживання у м. Шеффілд 22 квітня 2012 року. Тобто, переміщення дитини відбулося за взаємної згоди батьків.

В обумовлений день ОСОБА_3 з дитиною до Великобританії не повернулись в зв'язку із погіршенням стану здоров'я відповідачки.

Наданим як позивачем так і відповідачкою листуванням електронною поштою між сторонами в період з квітня 2012 року, особистих письмових пояснень позивача підтверджується те, що позивач був обізнаний про неможливість відповідачки здійснити подорож за станом свого здоров'я, а в подальшому без допомоги іншої особи, а також те, що було відсутнє реагування на прохання відповідачки в наданні допомоги про повернення до Великобританії.

При цьому, само по собі звернення до суду з цим позовом є реалізацією прав позивача, проте, наявні у справі матеріали доводять про надання позивачем мовчазної згоди на утримування дитини, оскільки відсутні вимоги про повернення дитини до звернення до суду із такою заявою відповідно до Конвенції.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 фактично не здійснював права на піклування до моменту переміщення дитини, про що свідчить листування з Шеффілдським центром захисту від домашнього насильства (т.2, а.с.167-182), належних та допустимих доказів того, що він здійснював би такі права, якби не утримання дитини в Україні суду надано не було.

Позивачем уточнені позовні вимоги та зазначено нову адресу, за якою він просить повернути дитину: АДРЕСА_3

Як було з'ясовано в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 продано будинок, в якому проживала сім'я з малолітнім ОСОБА_8 при цьому, жодних доказів, на підтвердження того, що він проживає за вказаною адресою, на яких умовах та що дитині будуть створені там належні умови для проживання позивачем надано не було.

Разом з тим в судовому засіданні достовірно встановлено, що дитина в Україні проживає в квартирі, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3, для її проживання створені належні умови, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 27 липня 2015 року (т.7, а.с.227), дитина відвідує дитячий навчальний заклад відповідно до її віку (т.7, а.с.219), отримує належне медичне та побутове забезпечення, що свідчить про те, що дитина прижилася в новому середовищі, адаптована до соціального оточення та сім'ї.

Допитана судом першої інстанції спеціаліст психолог Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту Глибинної психології Копишинська Л.О., пояснила, що проблем з адаптацією у дитини за місцем проживання та у дитячому садочку немає, що у своїй сукупності підтверджує, що дитина сприймає місце проживання (Україну) постійним та комфортним місцем проживання для себе і своєї сім'ї та що існує серйозний ризик того, що повернення до країни походження створить для дитини загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди, що також підтверджується висновками за результатами проведених нею психологічних досліджень від 12 лютого 2013 року, 30 грудня 2013 року, 28 липня 2015 року.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо,зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, принаймні в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Таким чином, повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини справи, не встановивши факту здійснення позивачем піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення та, діючи виключно в інтересах дитини, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про існування серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної загрози, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

Г.І. Усик