Номер провадження: 22-ц/785/964/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Колмакові В.І.

за участю: представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 ОСОБА_7, на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Біляївської міської ради Одеської області про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а:

22 грудня 2014 року представник ОСОБА_6 ОСОБА_7, звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що у 1981 році батьки ОСОБА_6: мати ОСОБА_8, батько ОСОБА_9, разом з позивачем ОСОБА_6, його братом ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_10 (мати відповідачки ОСОБА_4М.) переїхали на постійне проживання із Казахстану в Україну. З цього часу вони почали проживати разом із ОСОБА_11 у належному їй житловому будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Біляївка, вул. Горького, 29. У 1989 році з дозволу ОСОБА_11 позивача ОСОБА_6 було прописано у вказаному житловому будинку. 19 січня 2001 року ОСОБА_11 померла, він поховав її. 18 травня 2001 року померла його матір ОСОБА_8. 10 лютого 2009 року помер його батько ОСОБА_9. 18 липня 2009 року померла його сестра ОСОБА_10 (мати відповідачки ОСОБА_4М.). Після смерті ОСОБА_11 та по теперішній час позивач ОСОБА_6 разом з братом ОСОБА_3 постійно на протязі 13 років проживає у вказаному будинку, утримує будинок, сплачує за електроенергію, обробляє земельну ділянку. З огляду на вказане, позивач вважав, що добросовісно заволодів житловим будинком й продовжує відкрито та безперервно володіти ним. Його брат ОСОБА_3 та дочка його сестри ОСОБА_12, відповідачка ОСОБА_4, мають право кожний на 1/3 частину вказаного будинку.

Посилаючись на ці обставини та на ч. 1 ст. 344 ЦК України, представник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_7 просив суд визнати за позивачем ОСОБА_6 право власності за набувальною давністю на 1/3 частину житлового будинку, загальною площею 133,5 кв.м., у тому числі житловою площею 57,40 кв.м., що розташований за адресою: Одеська область, м. Біляївка, вул. Горького, 29 (а.с. 2-4).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, її представник ОСОБА_5, проти позову заперечували і у своїх поясненнях зазначили, що позивачем не доведені підстави для визнання за ним права власності на 1/3 частину житлового будинку за набувальною давністю.

Представник відповідача - Біляївської міської ради Одеської області, в судове засідання не зявився.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 113-114).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права (а.с. 118-120).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_6, пояснення на апеляцію представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Перебіг строку набувальної давності починається з моменту виникнення володіння.

Таким чином, володіння майном має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

У пунктах 5, 9, 11 постанови № 5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав розяснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок № 29 по вул. Горького в м. Біляївка Одеської області належав на праві особистої приватної власності ОСОБА_13 на підставі свідоцтва про право власності від 19 жовтня 1973 року, виданого виконкомом Біляївської селищної ради Одеської області згідно із рішенням Біляївської селищної ради №15 від 30 січня 1963 року (а.с. 6,7,8).

Батьки позивача ОСОБА_6: мати ОСОБА_8, батько ОСОБА_9, разом з ним ОСОБА_6, братом ОСОБА_3 та його сестрою ОСОБА_10 (мати відповідачки ОСОБА_4М.) за згодою ОСОБА_11 проживали у житловому будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Біляївка, вул. Горького, 29.

20 січня 1989 року позивача ОСОБА_6 було прописано у вказаному житловому будинку (а.с. 20-21).

19 січня 2001 року ОСОБА_11 померла (а.с. 5).

18 травня 2001 року померла матір позивача ОСОБА_8. 10 лютого 2009 року помер його батько ОСОБА_9, 18 липня 2009 року померла його сестра ОСОБА_10 (мати відповідачки ОСОБА_4М.).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач ОСОБА_6 не довів в судовому засіданні належними та допустимими доказами підстави набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю, а саме, те, що він більш 10 років добросовісно, безперервно та відкрито володів вказаним майном. В судовому засіданні не доведено порушення прав позивача відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Біляївською міською радою, томуу відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Посилання позивача ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд не врахував, що він на протязі 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, сплачує відповідні комунальні послуги, утримує квартиру та обробляє земельну ділянку, що свідчить про добросовісність та відкритість володіння і не суперечить положенням ст. 344 ЦК України, та не дав належної оцінки доказам, які, на його думку, підтверджують підстави його позову, не приймаються до уваги за таких підстав.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути обєктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_6 був зобовязаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Дійсно за загальним правилом право власності за набувальною власністю виникає у випадку фактично безпідставного володіння чужим майном за певних обставин та з моменту спливу, строку, що визначений ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Однак ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведено переконливими доказами те, що він добросовісно заволодів чужим майном спірним будинком, тобто не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, та не мав найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.

Дійсно з копії паспорта позивача ОСОБА_6 вбачається, що він 20 січня 1989 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 20-21).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_6 посилався на те, що він з 1981 року та після смерті ОСОБА_11, яка померла 19 січня 2001 року,постійно проживає у вказаному будинку, утримує будинок, сплачує за електроенергію та комунальні послуги, обробляє земельну ділянку, тому вважав, що добросовісно заволодів житловим будинком й продовжує відкрито та безперервно володіти ним.

На підтвердження підстав позову позивачем ОСОБА_6 надані суду першої інстанції письмові докази:

довідки виконкому Біляївської міської ради від 27 листопада 2014 року зі змісту яких вбачається, що він та його батьки до дня смерті проживали у спірному будинку (а.с. 22,23, 24),

копії актів депутата міської ради ОСОБА_14 та сусідів ОСОБА_15, ОСОБА_16 від 02 липня 2012 року, 10 січня 2013 року, 28 лютого 2013 року, 26 листопада 2014 року зі змісту яких вбачається, що він та його батьки до дня смерті проживали у спірному будинку (а.с. 25-29),

довідку Біляївського РЕМ від 10 січня 2013 року про те, що особовий рахунок на користування електроенергією був оформлений на батька позивача ОСОБА_9, (а.с. 30),

копії квитанцій за сплату за спожиту електроенергію, оформлені на батька позивача ОСОБА_9, від 01 липня 2012 року,від 23 листопада 2012 року, 05 грудня 2012 року, 10 січня 2013 року (а.с. 31, 32, 33),

копії квитанцій за сплату за комунальні послуги за серпень 2013 року, за травень 2014 року, за серпень 2014 року та від 12 вересня 2014року (а.с. 34, 35, 36, 37),

копії довідок Біляївського міського бюро технічної інвентаризації про те, що спірний житловий будинок належить ОСОБА_13 на підставі свідоцтва про право приватної власності від 10 жовтня 1973 року (а.с. 6,7, 8),

копія технічного паспорта на спірний будинок, виготовлений 05 вересня 2011 року за замовленням відповідачки ОСОБА_4 (а.с. 9-14), але вказані документи не свідчать про добросовісно, відкрите та безперервне володіння позивачем чужим майном більш 10 років.

За ініціативою позивача судом в судовому засіданні від 07 вересня 2015 року були допитані свідки ОСОБА_17, ОСОБА_18 і ОСОБА_19, але свідчення вказаних свідків також не доводять підстави позову про добросовісне, відкрите та безперервне володіння позивачем чужим майном більш 10 років.

Посилання позивача ОСОБА_6 на копію повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 25 січня 2013 року як на доказ прийняття участі у похованні ОСОБА_11 є помилковим, оскільки зі змісту вказаного витягу вбачається, що він отримав лише довідку для отримання допомоги на поховання №14 від 19 січня 2001 року (а.с. 5).

Таким чином, в матеріалах справи не має жодного доказу про те, що позивач утримує чуже майно, сплачує за комунальні послуги та проводить поточний ремонт майна на протязі більш 10 років, що свідчить про добросовісність та відкритість володіння чужим майном.

Відповідачка ОСОБА_4 також надала суду акт депутата міської ради ОСОБА_14 та сусідів ОСОБА_15, ОСОБА_16 від 16 жовтня 2014 року та акт депутата міської ради ОСОБА_14 та ОСОБА_20, ОСОБА_21 від 09 березня 2015 року зі змісту яких вбачається, що позивач проживав у спірному будинку інколи (а.с. 105, 106, 107).

За ініціативою відповідачки ОСОБА_4 був допитаний в судовому засідання від 29 жовтня 2015 року свідок ОСОБА_22, яка підтвердила обставини викладені в актах депутата ОСОБА_14

Зазначені вище докази повністю спростовують підстави позову ОСОБА_6, а сам по собі факт прописки у спірному будинку певний час не є підставою для задоволенню позову.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Біляївської міської ради Одеської області про визнання права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область, м. Біляївка, вул. Горького, 29, в порядку спадкування за законом, яким задоволена апеляційна скарга ОСОБА_6 й скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2011 року й ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, свідчить про те, що між позивачем ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_4 існує спір щодо права на спірний житловий будинок, і воно не підтверджує підстави позову позивача щодо добросовісного, відкритого та безперервного володіння позивачем чужим майном більш 10 років.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірний будинок належить на праві власності не ОСОБА_11, яка померла 19 січня 2001 року, а іншій особі ОСОБА_13.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_23

ОСОБА_2