УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту електроенергію за касаційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 8 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ВАТ «Запоріжжяобленерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту електроенергію.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_3 мешкає за адресою: АДРЕСА_1, користується електроенергією та є її споживачем згідно особового рахунку № НОМЕР_1 про користування електроенергією, але обов'язків по сплаті за використану електроенергію не виконує, у зв'язку із чим виник борг у сумі 12 311 грн 80 коп. за період з 23 листопада 2011 року по 20 серпня 2014 року, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2014 року позов ВАТ «Запоріжжяобленерго» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» суму заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 12 311 грн 80 коп. Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 8 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ВАТ «Запоріжжяобленерго» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що відповідач як споживач не сплачує вартість спожитої електроенергії, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх доводів, не надав належного розрахунку боргу за спожиту відповідачем електроенергію, зазначене є підставою для відмови в позові.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_3 мешкає за адресою: АДРЕСА_1, користується електроенергією та є її споживачем, постачання якої здійснює позивач. Особовий рахунок відкрито на батька відповідача, власника будинку, ОСОБА_4, який помер у 2011 році.

Судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що між сторонами як споживачем та постачальником виникли правовідносини, які регулюються «Правилами користування електричною енергією для населення» далі (Правила).

Так, відповідно до пунктів 19, 21 цих Правил розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Таким чином, кількість спожитої енергії має щомісячно визначатись самостійно відповідачем за фактичними показаннями приладу обліку.

Вірно встановивши правовідносини, які склалися між сторонами, та правові норми, які підлягають застосуванню, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-215 ЦПК України не встановив обставин щодо періоду, у якому утворилась заборгованість, що унеможливлює перевірку правильності нарахування основної заборгованості. Так, апеляційний суд у рішенні посилався на те, що відповідач перестав виконувати зобов'язання по сплаті за використану ним електроенергію з 23 листопада 2011 року, одночасно зазначивши, що заявлений борг сформувався за період з 31 січня 2011 року, а споживачем послуг до 13 лютого 2011 року був ОСОБА_3, а не відповідач. Вимог у встановленому законом порядку відповідно до положень ст. 1281 ЦК України до спадкоємців ОСОБА_3, позивач не заявляв.

Вирішуючи спір щодо стягнення заборгованості до 13 лютого 2011 року за теплопостачання апеляційним судом не враховано, що в розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

При цьому процесуальне законодавство не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України).

Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов'язаний зазначити в позовній заяві про фактичні обставини справи, якими він обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження цих вимог.

Відмовляючи у стягненні заборгованості з відповідача на користь позивача за спожиту електроенергію за період з 23 листопада 2011 року по 20 серпня 2014 року, апеляційний суд, пославшись на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2013 року, як на преюдиційний доказ, зазначив про те, розрахунок заборгованості за спожиту електроенергію наданий позивачем у зазначеній справі не відповідає розрахунку, який був досліджений в іншій цивільній справі. При цьому апеляційний суд, не врахував, що при розгляді справи про стягнення вартості не облікованої електричної енергії внаслідок порушення споживачем Правил користування електричною енергією для населення судом не досліджувалось питання про правильність розрахунку заборгованості саме спожитої електроенергії у відповідності із п.п. 19, 21 зазначених Правил, а відтак, його рішення не може бути преюдиціальним із цього питання, оскільки за змістом ч. 2 ст. 223 ЦПК України в іншому процесі не можна доводити факти і правовідносини, якщо вони в попередньому судовому рішенні встановлювались.

За таких підстав, не беручи до уваги надані позивачем дані звірки нарахувань та оплати за електричну енергію, апеляційний суд не надав оцінку у відповідності із ст. 212 ЦПК України цьому доказу щодо його належності та допустимості. У свою чергу ОСОБА_3 не надав суду квитанції про сплату ним коштів за спожиту електроенергію, які б підтверджували про відсутність у нього заборгованості.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для справи, що у свою чергу призвело до поверхневого вирішення позову.

Ураховуючи наведене, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним а обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 388 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 8 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Л.М. Мазур
Т.О. Писана
В.А. Нагорняк
Г.В. Юровська