Справа №265/5542/16-ц
Провадження №2/265/2150/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 31 жовтня 1997 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, та які мають двох спільних неповнолітніх дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак в подальшому шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 6 червня 2016 року через фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами в червні 2014 року. При цьому за час шлюбу нею та відповідачем за спільні кошти подружжя було придбано земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 201 року площею 458 кв. м. по вул. Бестужева 29 в м. Маріуполі. Також під час шлюбу 25 червня 2011 року подружжям сторін було придбано за власні кошти житловий будинок 29 по вул. Бестужева в м. Маріуполі. Вказані угоди 25 червня 2011 року були оформлені на ОСОБА_2 При цьому вказувала, що у наведених договорах купівлі-продажу будинку та земельної ділянки було зазначено, що угоди укладаються з письмової згоди позивачки. На підставі переліченого вказувала, що оскільки наведене нерухоме майно було придбано за час шлюбу між сторонами, то воно відноситься до спільного сумісного майна подружжя сторін. Оскільки вирішити спір між сторонами добровільно не виявляється можливим, а частки кожного з членів подружжя є рівними, то просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя сторін житловий будинок 29 по вулиці Бестужева в місті Маріуполі та земельну ділянку площею 0,0458 га, розташовану за цією ж адресою. Також просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку 29 по вулиці Бестужева в місті Маріуполі та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0458 га, розташовану за вказаною адресою, залишивши відповідно за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна, із припиненням права спільної сумісної власності сторін на таке майно. Крім цього позивачка просила ухвалити рішення про її вселення до буд. 29 по вул. Бестужева в м. Маріуполі. Натомість до відкриття провадження у справі позивачка подала заяву про залишення вимоги про її вселення без розгляду.

Позивачка, ОСОБА_1, у судовому засіданні, підтримавши заявлені нею позовні вимоги та посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, зазначала, що під час шлюбу із відповідачем вона також, як й відповідач, працювала, виховувала дітей, доглядала за ними, слідкувала за порядком у будинку та на подвірї. Визнавала, що вона із відповідачем дійсно позичали гроші у батьків відповідача на придбання будинку та земельної ділянки, однак повністю борг віддали. Додавала, що вона та спільні діти у теперішній час не мають вільного доступу до спірного будинку. Просила задовольнити її позов.

Відповідач, ОСОБА_2, не визнаючи заявлені до нього вимоги вказував, що будинок та земельна ділянка були придбані виключно за його особисті кошти та кошти його батьків. Додавав, що він із дружиною спочатку мешкали в двокімнатній АДРЕСА_1, яка належала його матері, ОСОБА_5 Після народження у них з позивачкою дітей вони з метою розширення житлової площі придбали трикімнатну АДРЕСА_2, яку оформили на нього. Так його батьки продали АДРЕСА_3, та його батьки надали свої грошові збереження, щоб придбати йому трикімнатну квартиру. Щоб вистачило для придбання нової квартири він змушений був брати кредити, які оформлював на себе. Згодом отримані кредити повернув. Щоб придбати будинок та земельну ділянку він був змушений брати у боргу позику у своїх батьків. Згодом гроші, позичені у його батьків, він їм віддав самостійно без допомоги позивачки або її батьків. Просив відмовити у позові.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані ними докази, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного обґрунтування.

Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі ч. 2 ст. 370 ЦК України в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Судом за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 жовтня 1997 року, актовий запис № 941, який було розірвано рішенням від 6 червня 2016 року Орджонікідзевського районного міста Маріуполя суду Донецької області, яке набуло чинності 21 липня 2016 року, що підтверджується копією вказаного рішення суду (а. с. 11).

За свідоцтвом про народження, виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 356 від 12 червня 1998 року, вбачається, що ОСОБА_3 народився 13 травня 1998 року, батьками якого зазначені сторони по справі (а. с. 13).

Згідно із свідоцтвом про народження, виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 101 від 6 лютого 2006 року, вбачається, що ОСОБА_4 народився 30 січня 2006 року, батьками якого зазначені сторони по справі (а. с. 12).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 червня 2011 року вбачається, що ОСОБА_6 придбав у власність земельну ділянку площею 0,0458 га (кадастровий № :01:023:0348), розташовану по вул. Бестужева 29 в місті Маріуполі, посвідченого нотаріально за реєстром № 1097, що також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (серія ЯЛ № 992744), від 4 травня 2011 року. При цьому вказана угода відбулась за письмовою згодою, посвідченою нотаріально, дружини відповідача, ОСОБА_1, яка має частку у спільному майні подружжя щодо згаданого нерухомого майна (а. с. 7, 8).

На підставі договору купівлі-продажу будинку від 25 червня 2011 року вбачається, що ОСОБА_6 придбав у власність житловий будинок 29 по вулиці Бестужева в місті Маріуполі (загальна площа 85,3 кв. м., житлова площа 43,2 кв. м.), який складається з житлового будинку літ. А-1, огорожі № 1, 2, мостіння літ. І, нежилої прибудови літ. А-1-1, гаражу літ. Б-1, сараю літ. Г-1, вбиральні літ. В-1, посвідченого нотаріально за реєстром № 1094, що також підтверджується Реєстром прав власності на нерухоме майно. При цьому вказана угода відбулась також за письмовою згодою, посвідченою нотаріально, дружини відповідача, ОСОБА_1, яка має частку у спільному майні подружжя щодо згаданого нерухомого майна (а. с. 10, 22-23).

На підставі наведених норм права та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що невизнання заявлених позовних вимог відповідачем не було підтверджено жодними доказами та не відповідає закону.

Так суд встановив, що житловий будинок та земельна ділянка по вул. Бестужева 29 в м. Маріуполі є спільною сумісною власністю сторін, бо таке майно було набуто подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час їх шлюбу. При цьому судом не було встановлено наявність нотаріально посвідченого договору між сторонами, який би спростовував цей факт.

Крім цього суд зауважує, що законодавець передбачив, що набуте за час шлюбу майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної самостійного заробітку, тому посилання відповідача на те, що він на відміну від позивачки мав суттєвий дохід за час спільного шлюбу із нею, суд не приймає до уваги.

Також суд зазначає, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то майно, одержане за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому придбання та оформлення договорів від 25 червня 2011 року про купівлю земельної ділянки та будинку на ОСОБА_2, укладених зі згоди позивачки, не свідчило про набуття саме відповідачем особистої власності на таке майно, бо воно мало статус спільної сумісної власності подружжя.

Суд зауважує, що посилання відповідача на той факт, що спірне майно придбавалось за його особисті кошти та кошти його батьків не було доведено жодними доказами.

При цьому посилання позивача на належність його матері АДРЕСА_4 та подальша реєстрація за ним права власності на АДРЕСА_5 також не були підтверджені в судовому засіданні жодними доказами (а. с. 27-28, 29-30).

Натомість суд зазначає, що ОСОБА_2 не було доведено у суді, що договори про купівлю будинку та земельної ділянки від 25 червня 2011 року були ним укладені та грошові кошти на їх придбання були витрачені не в інтересах його родини, а в його особистих інтересах, що також підтверджує віднесення такого майна до обєктів спільної сумісної власності сторін.

Також суд вказує, що відповідачем не було доведено, що запозичені ним кошти у банківських установах та в його батьків, які він з рештою повернув, були його особистою власністю.

За п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

За сімейним законодавством діє принцип рівності часток подружжя, тобто частки майна дружини та чоловіка є рівними при поділі їх спільної сумісної власності.

Таким чином, керуючись презумпцією рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що в позивачки та відповідача виникло право спільної сумісної власності в кожного по 1/2 частки на спірне нерухоме майно.

Тому за відсутності будь-яких доказів про домовленість сторін з приводу розподілу часток у спільно придбаному за період шлюбу нерухомому майні суд вважає будинок та земельну ділянку по вул. Бестужева 29 в м. Маріуполь обєктами права спільної сумісної власності подружжя сторін, та вважає встановленим, що ОСОБА_1 нарівні із відповідачем набула право власності на 1/2 частку такого майна.

Таким чином внаслідок визнання за позивачкою права власності на 1/2 частки спірного майна право власності на вказані частки нерухомого майна в ОСОБА_2 відповідно припиняється, тому вимоги позивачки про визнання за нею 1/2 частки права власності на спільне сумісне майно подружжя є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню із припиненням для відповідача права власності на вказані частки нерухомого майна.

Отже суд вважає за необхідне на підставі переліченого задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку буд. 29 по вул. Бестужева в м. Маріуполі та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0458 га по вул. Бестужева 29 в м. Маріуполі, залишивши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна та припинивши відповідно право спільної сумісної власності сторін на таке майно.

Згідно із ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За матеріалами справи вбачається, що позивачкою було сплачено судовий збір за подання позову до суду в розмірі 671 грн. (а. с. 1).

Таким чином з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судові витрати, понесені останньою, на суму 671 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок 29 по вулиці Бестужева в місті Маріуполі Донецької області (загальна площа 85,3 кв. м., житлова площа 43,2 кв. м.) та земельну ділянку площею 0,0458 га (кадастровий № :01:023:0348), розташовану по вулиці Бестужева 29 в місті Маріуполі Донецької області.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, право власності на 1/2 частку житлового будинку 29 по вулиці Бестужева в місті Маріуполі Донецької області (загальна площа 85,3 кв. м., житлова площа 43,2 кв. м.), який складається з житлового будинку літ. А-1, огорожі № 1, 2, мостіння літ. І, нежилої прибудови літ. А-1-1, гаражу літ. Б-1, сараю літ. Г-1, вбиральні літ. В-1; залишивши відповідно за ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_2, право власності на 1/2 частку вказаного будинку та припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на таке майно.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0458 га (кадастровий № :01:023:0348), розташовану по вулиці Бестужева 29 в місті Маріуполі Донецької області; залишивши відповідно за ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_2, право власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки та припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на таке майно.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_2, який зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, яка мешкає АДРЕСА_6, витрати по сплаті судового збору в сумі 671 грн.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя