Справа № 299/641/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

18 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Готри Т.Ю., Куштана Б.П.

при секретарі Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Виноградівського районного суду від 15 червня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором від 18.08.2008, внаслідок чого його заборгованість станом на 12.02.2014 склала 11689 грн. 46 коп., з яких 10656 грн. 63 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 532 грн. 83 коп. штраф (процентна складова), яка підлягає стягненню на користь Банку.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 26.03.2014, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06.10.2015, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 689 грн. 46 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 06.04.2016 заочне рішення Виноградівського районного суду від 26.03.2014 та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 06.10.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Виноградівського районного суду від 15.06.2016 у задоволенні позову Банку відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу Банк. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач рішення суду просив залишити без мін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України ).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що Банк звернувся до суду після спливу позовної давності, і відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

У апеляційній скарзі Банк зазначає, що у відповідача існує борг відповідачем не погашена заборгованість за кредитом.

Проте, звертаючись до суду з даним позовом, Банк просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 18.08.2008, що станом на 12.04.2014 року становила 11 689 грн. 46 коп., з яких 10 656 грн. 63 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 532 грн. 83 коп. штраф (процентна складова).

Тобто, на час звернення Банку до суду у відповідача не було заборгованості за тілом кредиту та за відсотками, а вимоги Банку стосуються лише стягнення пені та штрафів.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік (ст. 258 ч. 2 п. 1 ЦК України).

При цьому, законодавство містить положення, згідно якого позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Із фотокопії заяви ОСОБА_1 (а. с. 17, 18) вбачається, що 18.08.2008 відповідач просив Банк надати йому кредит у розмірі 3202 грн. 89 коп. зі сплатою 12 % річних строком на один рік по 17.08.2009 з установленим щомісячним платежем у розмірі 320 грн. 05 коп.

У вказаній заяві на отримання кредиту зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлений та згоден із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (Стандарт)). Проте Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), які були додані до позовної заяви і пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме на такі Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (Стандарт)) погодився відповідач, підписуючи заяву позичальника, а відтак надані Банком Умови, якими визначено порядок надання, отримання та повернення кредиту, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 18.08.2008. У заяві позичальника від 18 серпня 2008 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена у постановах Верховного Суду України: від 11.02.2015 (справа № 6-240цс14), від 11.03.2015 (справа № 6-16цс15), від 10.06.2015 (справа № 6-698цс15), від 01.07.2015 (справа № 6-757цс15), від 04.11.2015 (справа № 6-1926цс15).

В судовому засіданні апеляційного суду представник Банку зазначала, що судом невірно зазначено, що трирічний строк позовної давності закінчився 17.08.2012, оскільки відповідачем 29 серпня 2011 року були внесені кошти на погашення пені та відсотків.

У наданому Банком розрахунку вказано, що заборгованість за кредитом та відсотками як за 2011 рік, так і у підсумку за 2014 рік відсутня, до цього розрахунку Банком включено суми неустойки, нараховані за попередні роки, і нарахування яких було припинено у серпні 2012 року.

З даним позовом Банк звернувся до суду у лютому 2014 року.

Оскільки до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік, то Банком було пропущено строк звернення до суду з такими вимогами.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом відмовлено у задоволенні позову за спливом позовної давності, такий висновок суду є правильним, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України, є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: