Справа №591/7909/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/170/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

при секретарі судового засідання - Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства «Аеропорт Суми» на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 15 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Обласного комунального підприємства «Аеропорт Суми» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 15 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано як незаконний наказ №82-о/с від 28 жовтня 2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади завідувача бюро перепусток ОКП «Аеропорт Суми». Поновлено ОСОБА_3 на роботі в ОКП «Аеропорт Суми» на посаді завідувача бюро перепусток. Стягнуто з ОКП «Аеропорт Суми» на користь ОСОБА_3 3257 грн. 26 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обов'язкових зборів та платежів. Стягнуто з ОКП «Аеропорт Суми» на користь ОСОБА_3 1000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Стягнути з до ОКП «Аеропорт Суми» на користь держави 2436 грн. судового збору. Рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення на користь ОСОБА_3 заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання. (а.с.121-125)

Не погодившись з рішенням суду представник відповідача ОКП «Аеропорт Суми» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції ухваливши рішення про скасування як незаконного наказу №82-о/с від 28 жовтня 2015 року про звільнення ОСОБА_3 в порушення положень ч.1 ст.11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, не взяв до уваги те, що позовна вимога про визнання наказу незаконним позивачем взагалі не заявлялася, а тому відповідач був позбавлений можливості надати докази законності цього наказу. Вважає помилковим висновок суду про те, що роботодавець зобов'язаний був запропонувати позивачу всі вакантні на підприємстві посади, а саме: бухгалтера та інженера з охорони навколишнього середовища, оскільки вона маючи лише середню освіту, не змогла б їх зайняти через відсутність у неї спеціальної освіти та відповідної кваліфікації. Вказує, що суд не надав оцінки запереченням та доводам відповідача щодо неможливості зайняття позивачем вказаних посад на підприємстві. Доводить, що дійшовши помилкового висновку про наявність підстав для поновлення ОСОБА_3 на роботі, суд безпідставно задовольнив позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що при звільнені позивача з роботи за ст.40 п.1 КЗпП України відповідачем було допущено порушення вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України, щодо пропозиції іншої роботи на цьому ж підприємстві, що є підставою для скасування наказу про звільнення позивача як незаконного, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 з 2000 року працювала у ОКП «Аеропорт Суми» техніком-лаборантом, в подальшому наказом №61-о/с від 04 жовтня 2010 року прийнята за сумісництвом на цьому ж підприємстві завідувачем бюро перепусток, наказом №21-о/с від 01 квітня 2015 року переведена на посаду завідувача бюро перепусток та переведена за сумісництвом на посаду техніка-лаборанта (а.с.8-9, 42, 43).

Наказом директора ОКП «Аеропорт Суми» №45-о/с від 14 липня 2015 року «Про скорочення штату працівників» внесено змін до штатного розпису з 15 жовтня 2015 року, а саме: ліквідовано службу паливно-мастильних матеріалів; виведено посаду економіста (а.с.15, 40).

У цей же день голові профспілкового комітету ОКП «Аеропорт Суми» було направлено повідомлення про заплановане скорочення штату працівників підприємства з 15 жовтня 2015 року (а.с.18).

Наказом директора ОКП «Аеропорт Суми» №48-о/с від 28 липня 2015 року «Про скорочення штату працівників» у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці виведено із штатного розпису посаду завідувача бюро перепусток з 28 жовтня 2015 року (а.с.13, 41).

28 липня 2015 року голові профспілкового комітету ОКП «Аеропорт Суми» було направлено повідомлення про заплановане скорочення штату працівників підприємства з 28 жовтня 2015 року, а саме: посаду завідувача бюро перепусток у кількості 1 штатна одиниця. На зазначеній посаді перебуває ОСОБА_3 (а.с.33, 45).

28 липня 2015 року ОСОБА_3 було попереджено про звільнення її з посади техніка-лаборанта служби ПММ ОКП «Аеропорт Суми» з 15 жовтня 2015 року за п.1 ст.40 КЗпП України. Їй було запропоновано переведення на інші вакантні посади: діловода, прибиральника території, бухгалтера (а.с.14, 19).

27 серпня 2015 року ОСОБА_3 було попереджено про те, що посада завідувача бюро перепусток служби АБ підлягає скороченню та вона підлягає звільненню за п.1 ст.40 КЗпП України. При цьому, позивачу було запропоновано переведення на інші вакантні посади: діловода, прибиральника території (а.с.12, 22, 44, 46).

02 жовтня 2015 року ОСОБА_3 повторно пропонувалося переведення на посаду діловода або прибиральника території (а.с.47).

Станом на 28 жовтня 2015 року від завідувача бюро перепусток ОСОБА_3 до відділу кадрів не надійшло усної або письмової заяви про згоду чи незгоду на переведення на запропоновані вакантні посади у зв'язку із скороченням штату працівників, про що був складений відповідний акт (а.с.89).

Наказом директора ОКП «Аеропорт Суми» №79-о/с від 15.10.2015 року позивача було звільнено з роботи з посади техніка лаборанта на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату (посада за сумісництвом), і цей наказ позивачем не оспорюється (а.с.94).

Наказом директора ОКП «Аеропорт Суми» №82-о/с від 28 жовтня 2015 року ОСОБА_3, на підставі наказу №48-о/с від 28 липня 2015 року звільнено з роботи з посади завідувача бюро перепусток на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату (а.с.10, 59, 94).

24 вересня 2015 року ОКП «Аеропорт Суми» подав до профспілкового комітету запит на звільнення ОСОБА_3, з посади завідувача бюро перепусток, даний запит не був вчасно розглянутий по суті у зв'язку з не формуванням складу профкому, але згода на вивільнення позивача була надана профспілковим комітетом 17 листопада 2015 року (а.с.48, 49, 57, 58).

Згідно з довідкою ОКП «Аеропорт Суми» про середню заробітну плату від 28 жовтня 2015 року №40 середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 у 2015 році становила 70 грн. 81 коп. (а.с.93).

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, ті обставини, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників, позивачем ОСОБА_3 не заперечуються.

Разом із цим позивач ОСОБА_3 зазначає, що при звільненні її з роботи, відповідачем не було запропоновано всі наявні на підприємстві вакантні посади.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи із змісту вказаної статті, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі № 6-40цс15 , та постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-491 цс15, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування всіма судами України при вирішенні спорів у подібних правовідносинах.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про звільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Позивач ОСОБА_3 у засіданні суду апеляційної інстанції зазначила, що під час звільнення її з роботи у відповідача були наявні вакансії, які їй не було запропоновані, а саме посада - оператор технічних засобів контролю на безпеку та інженер з охорони навколишнього середовища.

Представник відповідача у засідання суду апеляційної інстанції цих обставин не заперечувала та визнала, що при звільненні позивача з роботи їй не було запропоновано наявну на час звільнення посаду - оператор технічних засобів контролю на безпеку, оскільки ця посада передбачала оплату праці за відпрацьований робітником час, а саме на час польотів, які проводяться не регулярно, а також ця посада передбачає навчання оператора за рахунок оплати підприємством такого навчання та погодження цієї кандидатури.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відповідачем не був виконаний обов'язок по працевлаштуванню позивачки.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача, заперечуючи проти твердження позивачки та підтримуючи апеляційну скаргу, зазначила, що позивачці були запропоновані всі наявні на підприємстві вакантні посади, ці посади були зазначені в повідомленні позивачки від 27.08.2015 року, а саме діловода та прибиральника території (а.с.22), а будь-який перелік вакантних посад на час повідомлення та звільнення позивачки на підприємстві був відсутній.

Проте, ці доводи не можуть бути взяті до уваги, оскільки, саме по собі зазначення в повідомленні про скорочення штату працівників наявність вакантних посад не можна вважати належним виконанням вимог закону, зокрема, ст.49-2 КЗпП України про працевлаштування працівника.

До того ж, з наданого відповідачем штатного розпису станом на 16.07.2015 р., 01.09.2015 року та змін до штатного розпису з 28.10.2015 року вбачається наявність на час повідомлення та звільнення позивачки наявної вакансії, а саме оператора технічних засобів контролю на безпеку (а.с.77, 83 зв., а.с.85 та зв.).

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову про поновлення позивачки на роботі.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак представником відповідача ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не було надано доказів на спростування твердження позивачки про наявність на час її звільнення вакансій на підприємстві відповідача.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що при звільненні позивача з роботи були порушені її права та свободи, що дає підстави суду визнати незаконним та скасувати розпорядження про звільнення та поновити позивача на роботі.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності з боку відповідача порушень ч.3 ст.49-2 КЗпП України на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Так задовольняючи частково позовні вимоги, суд посилався на те, що відповідач не запропонував позивачу посаду інженера з охорони навколишнього середовища, оскільки ця посада не була вакантна. Як вбачається з пояснень представника відповідач, посада інженера з охорони навколишнього середовища була введена наказом з 21.09.2015 року. Дана посада за Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників передбачає, що працівник, який може виконувати цю роботу повинен мати повну вищу освіту за рівнем спеціаліст або магістр. Позивач ОСОБА_3 не має такого рівня освіти, у зв'язку з чим не має права займати таку посаду.

Однак враховуючи те, що відповідно до ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, колегія суддів зазначає, що не дивлячись на вказаний висновок суду щодо виявлених порушень, а саме не запропонування посади інженера з охорони навколишнього середовища, висновок суду про задоволення позову з підстав порушення роботодавцем вимог ч.3 статті 49-2 КЗпП України є вірним, оскільки на підприємстві була наявна ще інша посада - оператора технічних засобів контролю на безпеку, яка також не була запропонована позивачу при звільненні і яку вона могла займати з урахуванням її освіти та кваліфікації.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції були порушені вимоги ч.1 ст.11 ЦПК України і суд розглянув вимоги, які не були заявлені позивачем, є безпідставними, оскільки позивачем у ході розгляду справи були уточнені позовні вимоги та позивач просив суд скасувати наказ про звільнення №82-о/с (а.с.100-102) ці вимоги були розглянути судом та відповідно до ст. 214 ЦПК України судом з урахуванням наявних доказів, було ухвалено відповідне рішення стосовно заявлених позивних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Задовольняючи позов про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції взяв до уваги вимоги ч.2 ст.235 КЗпП України, правильно встановив розмір середньої заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу з 29 жовтня 2015 року по 15 грудня 2015 року, що становить 46 робочих днів, який складає 3257 грн. 26 коп. та навів мотиви, з яких робив такі розрахунки, з якими колегія суддів погоджується.

Фактом незаконного звільнення позивачу ОСОБА_3 завдано моральної шкоди, а тому суд першої інстанції відповідно до ст.237-1 КЗпП України, враховуючи принципи виваженості, розумності та справедливості, дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивача 1000 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні та наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Аеропорт Суми» - відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 15 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -