У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Ступак О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Кредитної спілки «Народний кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою Кредитної спілки «Народний кредит» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Кредитна спілка «Народний кредит» (далі - КС «Народний кредит») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу.

На обґрунтування вимог КС «Народний кредит» посилалася на те, що 12 лютого 2008 року Солом'янським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 2-1179-1/08 за позовом КС «Народний кредит» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про примусове стягнення заборгованості.

Вказане рішення суду про стягнення з відповідачів боргу набрало законної сили 22 лютого 2008 року та виконане лише 16 березня 2015 року.

Оскільки відповідачі тривалий час не виконували вказане рішення суду, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інфляційні втрати у розмірі 4 732 грн 39 коп. та 3 % річних на суму 1 629 грн, посилаючись на ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання після того, як рішення суду про стягнення боргу набрало законної сили.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року, у задоволенні позову КС «Народний кредит» відмовлено.

У касаційній скарзі КС «Народний кредит» порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 12 лютого 2008 року Солом'янським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 2-1179-1/08 за позовом КС «Народний кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості у розмірі 11 677 грн 77 коп.

Рішення набрало законної сили і на підставі нього 22 лютого 2008 року видано виконавчий лист (а. с. 13), який було подано позивачем на примусове виконання.

Станом на 16 березня 2015 року рішення суду виконане у повному обсязі, шляхом здійснення боржниками щомісячних платежів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено підстави нарахування інфляційних втрат, 3 % річних на суму боргу, зокрема не надано доказів, які б вказували на закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2008 року, чи відбувалося виконання у відділі ДВС виконавчого листа, чи проводилася у вказаний період проплата на погашення заборгованості .

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час звернення до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 11 677 грн 90 коп. позивачем не порушувалося питання про застосування ст. 625 ЦК України щодо несвоєчасного виконання зобов'язання, після ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке було направлене на примусове виконання, боржниками дане рішення виконувалося шляхом внесення щомісячних платежів та на час звернення до суду з даним позовом, було виконане у повному обсязі, тому вважав, що відсутні підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги невиконанням відповідачем рішення суду про стягнення на його користь боргу за кредитним договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Указаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, не врахував, що обставини виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2012 року станом на березень 2015 року визнаються сторонами і додаткового доказування не потребують.

Разом з тим, вважаючи, що за відсутності відмітки про виконання рішення суду чи довідки державного виконавця про виконання рішення суду, не можливо підтвердити розрахунок інфляційних збитків та 3 % річних, суд першої інстанції не врахував положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України щодо обов'язку доказування та спростування доказів.

Суд апеляційної інстанції, пославшись на неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України, на порушення ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України на наведені норми матеріального права уваги не звернув, не врахував, що позивач поєднував підстави позову саме з невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, а не з невиконання умов кредитного договору, тому неправильно вважав, що така норма права у даному випадку застосуванню не підлягає.

Наведені порушення судами норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 119, 121, 179, 304 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому оскаржувані рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Кредитної спілки «Народний кредит» задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова О.В. Ступак