Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2004/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Лещенко О. В.
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

28.09.2016 Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Дуковського О.Л.; Карпенка О.Л.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усуненні перешкод в користуванні житлом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, розташованому по АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог зазначив, що його брат ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1. В грудні 2014 року він і брат вирішили проживати однією сім'єю у вищевказаному будинку. 10 грудня 2014 року він як член сім'ї власника, зі згоди останнього зареєстрував своє місце проживання, на законних підставах вселився в спірний будинок та проживав в ньому до вересня 2015 року.

Разом з братом, відповідачем у справі вели господарство, обробляли присадибну ділянку, за спільні кошти купували продукти харчування та виконували дії по утриманню будинку.

21 вересня 2015 року ОСОБА_2, застосувавши фізичну силу, без будь-яких законних підстав виселив його з житла і перешкоджає в подальшому проживанні, користуванні.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 серпня 2016 року зобов'язано ОСОБА_2, не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні та проживанні у житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, без достатніх правових підстав застосував до спірних правовідносин норми законодавства, які регулюють права членів сім'ї власника на проживання і користування житлом, вийшов за межі позовних вимог та за власною ініціативою визнав позивача членом його сім'ї. Крім того, не враховано, що ніякої домовленості про постійне спільне проживання у вищевказаному будинку, ведення спільного господарства, спільного бюджету у сторін не було, а також, що позивач зареєстрований у будинку без згоди відповідача з порушенням порядку реєстрації місця проживання і місця перебування фізичних осіб в Україні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 та пояснення представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач вселилася в будинок, який належить відповідачу в якості члена його сім'ї, за його згодою і з дотриманням встановленого порядку вселення, а відтак набув права проживання в ньому.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що власником будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 23 липня 1966 року є ОСОБА_2 (а.с.29-30).

Сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - рідні брати.

ОСОБА_3 з 10 грудня 2014 року зареєстрований та проживає АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Коробчинської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області № 527 від 23 грудня 2015 року (а.с.16).

За інформацією завідувача Новомиргородського РС УДМС України в Кіровоградській області від 24 березня 2016 року № 419 в результаті проведеної перевірки фактів викладених в заяві ОСОБА_2 встановлено, що реєстрація ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 була проведена всупереч вимогам Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України в Кіровоградській області № 1077 від 22 листопада 2012 року та скасована внаслідок висновку УДМС України в Кіровоградській області від 24 березня 2016 року (а.с.35).

За ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК Україні та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд.

Частиною першою ст.165 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування житлом Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Це дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

До близьких родичів та членів сім'ї належить, зокрема, і рідний брат.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що для визнання права на житло правове значення має факт постійного проживання в будинку саме з його власником і ведення з ним спільного господарства, а при вселенні визначаються умови за яких воно відбулось , тобто на постійне чи тимчасове проживання.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 15 постанови від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловили таку згоду.

У правовій позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року № 6-60цс12 ( враховуючі що норми глави 2 розділу III ЖК, які регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, можуть застосовуватись до житлових відносин у приватному житловому фонді у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту)Зазначено , що при вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Реєстрація ОСОБА_3 в спірному будинку здійснена у 2014 році, обставини справи об'єктивно свідчать про згоду власника будинку, на таку реєстрацію, вселення на постійне проживання. Як з'ясовано, відповідач хоча особисто і не подавав письмово заяву на здійснення реєстрації брата в своєму помешканні, але про таку обставину знав, проти неї не заперечував поки не виникла сварка між ними. Про це свідчать і об'єктивні обставини справи, а саме, подача заяви про скасування реєстрації, яке відбулось після звернення до суду з даним позовом, тобто після виникнення спірних правовідносин. Свідок ОСОБА_7 (сестра сторін) пояснила в суді, що її брати за віком і станом здоров'я рухаються за допомогою милиць, позивачу 86 років та 80 років відповідачу, тому вони не могли особисто з'явитися до правоохоронних органів для подачі заяви про реєстрацію, в їх інтересах діяла вона без відповідних повноважень.

Добутими у справі доказами встановлено, що ОСОБА_3 вселився в будинок відповідача як член сім'ї, проживав з ним однією сім'єю, вів спільне господарство та до березня 2016 року був зареєстрований у помешканні брата. При вселенні іншої угоди як постійне проживання нарівні з правами відповідача, між сторонами не було. Такі докази суду не надано, а тому даний факт не встановлений.

За викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що власником будинку порушено законне право позивача на користування житлом, оскільки останній не втратив права проживання, користування в місці постійного помешкання.

Факт проживання сторін однією сім'єю підтверджується показами свідків ОСОБА_7, яка є рідною сестрою позивача та відповідача, сусіда ОСОБА_8, наданими в суді. За якими виходить про вселення ОСОБА_3 за згодою власника, як члена його сім'ї, був зареєстрований та проживав в будинку до вересня 2015 року.

Крім того, представник відповідача в суді першої інстанції також підтвердив, що з грудня 2014 року сторони спільно проживали у будинку. За кошти ОСОБА_2 харчувалися, органзовували побут. В поданих до суду першої інстанції запереченнях на позовну заяву відповідач зазначив, що прийняв позивача до себе проживати як брата та знав про те, що він без його письмової згоди зареєстрований в будинку, виселив його через постійні сварки. (а.с.27).

Враховуючи вищевикладені обставини виходить, що позивач вселився на правах члена сім'ї власника будинку за його згодою на постійне проживання та був зареєстрований в даному жилому приміщенні, яке було постійним місцем його проживання. Тому набув права користування, а відтак проживання в спірному будинку в установленому законом порядку та добровільно з нього не вибував.

Дії відповідача, пов'язані зі створенням перешкод в користуванні та проживанні ОСОБА_3 в житловому приміщенні, порушують законне право позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку

Посилання в апеляційній скарги на те, що суд вийшов за межі позовних вимог визнавши позивача членом його сім'ї не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Обставини спору, підстави і як наслідок предмет позову складали саме захист порушеного права, пов'язаного зі створенням перешкод у користуванні житлом, а відтак зазначений в судовому рішенні висновок є правильним і доводи апеляційної скарги не спростовують законне рішення.

Законом не передбачено для вирішення даних правовідносин встановлення факту проживання однією сімєю окремою вимогою.

З урахуванням викладеного, відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: