Справа № 505/2868/16-ц
Провадження № 2/505/1643/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.10.2016 року Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі: г о л о в у ю ч о г о судді Нікітішина В.П.

при с е к р е т а р і - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Подільську Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Подільської міської ради Одеської області, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання приватизації житла незаконною

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась 05 серпня 2016 року в суд з цим позовом, та просила визнати приватизацію кв. 39 в житловому будинку №5 по проспекту Перемоги в м. Подільську /Котовську/ Одеської області, також відповідні розпорядження органу приватизації №190 від 07.12.1994 року, рішення відповідача №47 від 02.02.1995 року та свідоцтво про право власності на цю квартиру №10 від 28.02.1995 року - незаконними.

Також просила визнати причини пропуску строку звернення до суду з вказаною позовною заявою поважною та поновити цей строк.

Підставою цьому вказувала те, що в липні 2016 році їй випадково стало відомо, що 28 лютого 1995 року її матірю та дідусем, - третіми особами по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 М Т., на підставі розпорядження органу приватизації № 190 від 02.02.1995 року, рішення відповідача №47 від 02.02.1995 року про приватизацію житла було отримано свідоцтво про право власності №10 від 28.02.1995 року на квартиру № 39 в житловому будинку № 5 по проспекту Перемога в м. Подільську /Котовську/ Одеської області.

У відповідності з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» передача у власність квартир здійснюється по згоді всіх повнолітніх членів сімї, що постійно проживають в даній квартирі.

На момент прийняття рішення про приватизацію вказаної квартири вона була неповнолітньою та у відповідності до ст. 14 ЦК України та ст. 60 КпШС /в редакції 1963 року/ її інтереси в цій частині представляла її мати - третя особа ОСОБА_4

Однак, названа квартира була приватизована без її відома і ця приватизація не відповідала та не відповідає її інтересам, оскільки з раннього дитинства вона мріяла виїхати з м. Подільська /Котовська/, отримати житло в іншому місті, а тому в даному випадку її право на приватизацію було реалізовано всупереч її інтересам.

На даний час її чоловік планує влаштуватися на військову службу, вони мають виїхати за межі Одеської області, а тому обєктивно не можуть використати належну їй частку в приватизованому житлі.

В звязку з викладеним вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Про цю приватизацію їй випадково стало відомо в липні 2016 року, тому строк позовної давності нею пропущений з поважних причин і піддягає поновленню.

В ході судового розгляду справи позивачка підтримала вимогу позову у повному обсязі.

Представник виконавчого комітету Подільської міської ради у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заперечень до позову не надавав.

ОСОБА_4, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, та її представник адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримали вимогу позову, надавши письмові пояснення, згідно яких вказували, що дійсно, квартира була приватизована без відома та участі позивачки, якій в 1995 році було 7 років, ця приватизація не відповідача та не відповідає її інтересам, оскільки з раннього дитинства вона мріяла виїхати з м. Подільська /Котовська/, отримати житло в іншому місті. Крім того, вона особисто ніяких заяв по питанню приватизації не підписувала, цим питанням займався ОСОБА_3 Про приватизацію позивачці стало відомо лише влітку 2016 року.

ОСОБА_3, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, та його представник ОСОБА_6 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, надавши суду письмові заперечення, згідно яких вказували, що відповідно до вимог ст. 14 ЦК України та ст. 60 КпШС України (ред. 1963 р.) за неповнолітніх, які не досягли 15 років, угоди укладають від їх імені батьки або опікун. Таким чином ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повністю виконали вимоги усіх можливих Законів України, внісши ОСОБА_2 в члени сімї та на приватизацію квартири. У даному випадку право власності на 1/3 частину квартири № 5 за вказаною адресою було визнано за позивачкою на підставі вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.92 р., ст. 14 ЦК України та ст. 60 КпШС України (ред.1963 року) без жодних їх порушень, а тому підстав для скасування розпоряджень та Свідоцтва про право власності № 10 від 28.02.1995 р. не має. Також просили про застосування до позовних вимог ОСОБА_2 строків позовної давності

Вислухавши пояснення позивача, третіх осіб та їх представників, покази свідків, дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

Згідно із ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 5760 ЦПК України.

Судом встановлено, що за заявою ОСОБА_3 розпорядженням органу приватизації №190 від 07.12.1994 року квартира № 39 в житловому будинку № 5 по проспекту Перемога в м. Подільську /Котовську/ Одеської області була безоплатно передана в спільну приватну власність ОСОБА_3 та членам його сім?ї ОСОБА_4 та ОСОБА_7, про що на підставі рішення виконавчого комітету Котовської міської ради від 02.02.1995 року було видано свідоцтво про право власності на житло №10.

Згідно довідки про склад сімї у квартирі № 39 в житловому будинку № 5 по проспекту Перемога в м. Подільську /Котовську/ Одеської області мешкають і мають право на житло на момент проведення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що в літку 2016 року вона була в гостях у ОСОБА_9 Остання, як її показалось була в шоці від того, що тепер дізналась про те, що участі у приватизації квартири № 39 в житловому будинку № 5 по проспекту Перемога в м. Подільську /Котовську/ Одеської області вона не приймала та приватизація була здійснена без участі її інтересів.

ОСОБА_9, допитана судом за її клопотанням у якості свідка, підтвердила викладенні у позові обставини справи.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що приватизацією спірної квартири займався її батько, ОСОБА_3 Тому вона не знала, яким чином все це відбувалось. Позивачка, яка є її дочкою, про приватизацію цієї квартири за її участі дізналась лише тоді, коли отримала позов ОСОБА_3 про розподіл цієї квартири.

Відповідно до ст.65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, чинній на момент оформлення приватизації спірної квартири, приватизація державного житлового фонду (далі-приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація здійснювалась шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім?ї та додатково 10 квадратних метрів на сім?ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (ст.3 Закону).

Статтею 5 Закону було визначено, що до членів сім?ї наймача включалися лише громадяни, які постійно проживали в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігалося право на житло.

Якщо загальна площа квартири була менше площі, яку мала право отримати сім?я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім?ї видавалися житлові чеки, сума яких визначалась, виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра .

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержували громадяни України, які постійно проживали в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин мав право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснювалася в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які постійно мешкали в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігалось право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалась на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймались не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч.3 ст.8 Закону).

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформлялась свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалось в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення (ч.5 ст.8 Закону).

Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що підлягали оформленню, на момент проведення оспорюваної позивачем приватизації у 1995 році був визначений Положенням, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, із змінами та доповненнями, внесеними наказом Держжитлокомунгоспу України №72 від 05.08.1994 року.

Згідно з пунктом 2 цього Положення, передачі у власність громадян підлягали квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовувались громадянами на умовах найму.

Пунктом 18 Положення було визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім?ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), повинен був звернутись в орган приватизації або до створеного ним підприємства для оформлення документів, де одержував бланк заяви згідно з додатками 2, 3 до Положення та необхідну консультацію.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин брав на підприємстві, що обслуговувало жилий будинок, довідку про склад сім?ї та займані приміщення за встановленою у додатках 4, 5 до Положення формою (п.20 Положення).

Пунктом 21 Положення було визначено, що в такій довідці вказувались члени сім?ї наймача, які були прописані та мешкали разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігалось право на житло.

Відповідно до вимог ст. 14 ЦК України та ст. 60 КпШС України (ред. 1963 р.) за неповнолітніх, які не досягли 15 років, угоди укладають від їх імені батьки або опікун.

На час приватизації, позивачці було 7 років, а тому в її інтересах діяла її мати ОСОБА_4

Доводи ОСОБА_4, що вона не підписувала заяву на приватизацію спростовуються дослідженою у судовому засіданні заявою на приватизацію цієї квартири де в графі підписи повнолітніх членів сімї стоїть її підпис, який вона визнала у судовому засіданні.

Таким чином, позивачка як член сімї наймача, мала право на приватизацію спірної квартири, а тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка як мати та дід діяли в її інтересах, і ними було виконано вимоги чинного на той час законодавства, та не було порушено жодних прав та інтересів позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов необґрунтованим та безпідставним, а тому у його задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Оскільки позивачці стало відомо, що приватизація була здійснена на трьох осіб, у тому числі і на неї, лише влітку 2016 року, тому суд вважає, що позивачкою строк позовної давності звернення до суду з вказаним позовом не пропущено.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, з позивачки, якій було відстрочено сплату судового збору до винесення рішення по справі, слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 551,20грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 у позові відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд який його ухвалив протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами які не були присутніми у судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання його копії.

С у д д я