Справа № 750/5992/16-ц Провадження № 22-ц/795/1766/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Жук М. І. Доповідач - Скрипка А. А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

в с т а н о в и в:

В червні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом до ОСОБА_6, в якому просила надати їй дозвіл на виїзд дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн: Турції, Греції, Кіпру, Болгарії, Єгипту, ОАЕ, Ізраїлю, Словаччини, Чехії, Польщі, Франції, Німеччини, Іспанії, Португалії, Росії, Білорусії, Криму та інших країн Європи, США, Канади, Бразилії, Аргентини, Японії, Кореї, інших країн ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_6 до досягнення дитиною повноліття. Також ОСОБА_5 просила суд дозволити їй або її офіційному представнику оформлювати без згоди батька - ОСОБА_6, документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття. Вимоги заявленого позову позивач обґрунтовувала тим, що вони з відповідачем мають дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу сторін по справі проживає з ОСОБА_5 Позивач забезпечує духовні, фізичні, емоційні та матеріальні потреби доньки, при цьому відповідач не приймає участі у вихованні дитини. Позивач з метою оздоровлення дитини, розширення її світогляду, підвищення фізичного, духовного та інтелектуального розвитку дитини має наміри спільно з дочкою здійснювати поїздки за кордон. При цьому, як вказує позивач, відповідач ОСОБА_6 безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за кордон, не аргументуючи при цьому підстави такої відмови. Позивач зазначає, що на даний час вона має можливість для виїзду дитини за кордон з метою відпочинку, лікування, а в майбутньому, можливо, для навчання дочки за кордоном, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до ОСОБА_6

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.08.2016 року задоволено вимоги позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Судом надано ОСОБА_5 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі Республіки Україна малолітньої дочки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - ОСОБА_6, до досягнення дитиною повноліття. Судом дозволено ОСОБА_5 або її офіційному представнику здійснювати оформлення проїзних документів на тимчасовий виїзд за межі Республіки Україна малолітньої дочки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - ОСОБА_6, до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_6 вказує, що при задоволенні вимог заявленого позову суд першої інстанції послався на Правила оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995 року. Проте, як зазначає ОСОБА_6, вказаний документ втратив свою чинність в 2014 році на підставі постанови Кабінету Міністрів України №682 від 26.11.2014 року Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року № 152 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України. Також ОСОБА_6 вказує, що позивач не зверталась до нього щодо надання згоди на тимчасовий виїзд їх дитини за кордон. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті необґрунтовано вийшов за межі заявлених позовних вимог, дозволивши позивачу тимчасовий виїзд дитини до будь-яких країн, в тому числі, і до тих, про які не ставилось питання в позовній заяві, без обмеження вказаного виїзду будь-яким терміном, що порушує норми матеріального і процесуального права. ОСОБА_6 вказує, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції також необґрунтовано не взяв до уваги норми статей 141,154 Сімейного кодексу України та не врахував тієї обставини, що мати і батько мають рівні права і обовязки щодо дитини, при цьому батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить відхилити апеляційну скаргу у звязку з її безпідставністю та залишити без змін рішення суду першої інстанції, оскільки його висновки узгоджуються з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_6, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду даної справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.68), не зявився. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - скасуванню. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення по суті вимог заявленого позову, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 23.10.2015 року заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова (а.с.5-6) було розірвано шлюб, зареєстрований 16.04.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №418, між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Судом визначено місце проживання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, після розірвання шлюбу, разом з матірю - ОСОБА_5

Як вбачається із свідоцтва про народження серії 1-ЕЛ № 071524, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції 24.03.2009 року (а.с.9), батьками ОСОБА_7, яка народилася 10.03.2009 року, є позивач і відповідач.

Відповідно до договору про припинення права на аліменти на дитину від 04.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованим в реєстрі за № 3601 (а.с. 13-14), ОСОБА_6 та ОСОБА_5, батьки ОСОБА_7, маючи намір врегулювати взаємовідносини щодо обовязку з утримання дочки, дійшли згоди про припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права власності на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.2-4), ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом до ОСОБА_6, в якому просила надати їй дозвіл на виїзд дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн: Турції, Греції, Кіпру, Болгарії, Єгипту, ОАЕ, Ізраїлю, Словаччини, Чехії, Польщі, Франції, Німеччини, Іспанії, Португалії, Росії, Білорусії, Криму та інших країн Європи, США, Канади, Бразилії, Аргентини, Японії, Кореї, інших країн ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_6 до досягнення дитиною повноліття. Також ОСОБА_5 просила суд дозволити їй або її офіційному представнику оформлювати без згоди батька - ОСОБА_6, документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.08.2016 року задоволено вимоги позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Судом надано ОСОБА_5 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі Республіки Україна малолітньої дочки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - ОСОБА_6, до досягнення дитиною повноліття. Судом дозволено ОСОБА_5 або її офіційному представнику здійснювати оформлення проїзних документів на тимчасовий виїзд за межі Республіки Україна малолітньої дочки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - ОСОБА_6, до досягнення дитиною повноліття (а.с.42-44).

В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 10.08.2016 року не узгоджуються з нормами матеріального і процесуального права, які регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до приписів ч.1 статті 11 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Приймаючи до уваги наведене, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що при розгляді даної справи по суті суд першої інстанції необґрунтовано вийшов за межі заявлених позовних вимог, надавши позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька до будь - якої країни, хоча таких позовних вимог по справі не заявлялось. За даних обставин рішення суду першої інстанції у вказаній частині є таким, що не узгоджується з приписами ч.1 статті 11 ЦПК України.

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 10.08.2016 року не узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до приписів статті 141 Сімейного кодексу України, яка регламентує рівність прав та обовязків батьків щодо дитини, мати батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно підп.1 п.4Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Є обґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що позивачем не зазначено, в яку конкретно країну світу та на який хронологічний період часу необхідно здійснити виїзд дитини, також судом не взято до уваги тієї обставини, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом не представлено належних та допустимих доказів в розумінні статей 58,59 ЦПК України відносно того, що позивач в позасудовому порядку зверталась до відповідача з питання щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон.

Згідно зі статтею 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частинами 1,2,3 статті 157 Сімейного кодексу регламентовано, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька; не зазначив в оскаржуваному рішенні конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; не врахував визначеної статтею 4 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав; також суд не врахував, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

За даних обставин на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6, скасування рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.08.2016 року та ухвалення апеляційним судом нового рішення по суті заявлених позовних вимог, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Керуючись статтею 4 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, статтями: 303, 304, 307; п.4 ч.1 статті 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2016 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: