У х в а л а

іменем україни

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового розслідування,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в період з 24 листопада 1999 року по 04 жовтня 2010 року відносно нього порушувались кримінальні справи, застосовувались затримання, взяття під варту (40 днів), підписка про невиїзд, обшук, арешт майна, а також проводились неодноразові і численні слідчі дії, відбувались судові засідання, кінцевим результатом чого стало закриття кримінальної справи за відсутності в його діях складу злочину.

Вказав, що загальний строк, впродовж якого він перебував під слідством і судом, становить більше 13 років, у зв'язку із чим внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та суду йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 5 000 000 грн.

Посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 1167, 1176 ЦК України, просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 рокуапеляційні скарги Генерального прокурора України, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 153 224 грн 40 коп. у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та визначаючи розмір компенсації моральної шкоди на користь позивача, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку із тривалим кримінальним провадженням проти позивача, застосуванням стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд останньому було завдано моральної шкоди, яка виразилась у вимушених змінах у життєвих і виробничих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. При цьому, виходячи із засад розумності, поміркованості та справедливості, суд визначив розмір завданої ОСОБА_3 моральної шкоди у сумі 10 000 грн.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та збільшуючи розмір компенсації моральної шкоди до 153 224 грн 40 коп., виходив із того, що відшкодування шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тобто за період з 10 березня 2000 року по 04 жовтня 2010 року.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 березня 2000 року за ст. 86-1 КК України (в редакції 1960 року) слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим Селеметою Є.С. проти ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за фактом розкрадання в 1995 році під час перебування його на посаді начальника капітального будівництва (УКБ) Держкомнацу АР Крим

4,8 млрд крб. Вказана справа була об'єднана в одне провадження з раніше порушеною за фактом розкрадання кримінальною справою за тією ж статтею.

25 лютого 2002 року його дії були перекваліфіковані зі ст. 86-1 КК України (в редакції 1960 року) на ст. 364 КК України (в редакції 2001 року).

26 липня 2002 року ОСОБА_3 було притягнуто як обвинуваченого за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 358 КК України.

13 березня 2000 року йому була обрана міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд, а 20 березня 2000 року - міру запобіжного заходу змінено на утримання під вартою, 07 липня 2000 року запобіжний захід було змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

Під час проведення додаткового розслідування неодноразово кримінальна справа припинялася у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, після чого знов розслідування поновлювалось.

Постановою слідчого Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим від 04 жовтня 2010 року досудове слідство по кримінальній справі з обвинувачення ОСОБА_3 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України, було закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року) у зв'язку із відсутністю складу злочинів.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності та перебування під слідством і судом протягом більше 13 років призвело до обмеження його конституційних прав, спричинило погіршення його особистої та ділової репутації, а також пригнічення його емоційного стану.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту п'ятого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до частини 3 статті 13 вказаного Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вказане суд апеляційної інстанції врахував, що під слідством та судом ОСОБА_3 перебував з 10 березня 2000 року по 04 жовтня 2010 року, тобто 10 років 5 місяців та 24 дні, проте дійшов помилкового висновку, що на час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати складав 1 218 грн.

Відповідно до статті 8 Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік»установлено з 01 вересня 2015 року мінімальну заробітну плату на рівні 1 378 грн.

Оскільки апеляційний суд, ухвалюючи оскаржуване рішення у жовтні 2015 року, на вищевикладені обставини уваги не звернув та не врахував, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи; не визначив ступінь страждань, заподіяних позивачу застосуванням відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не з'ясував, чи є підстави для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, а тому згідно із ч. 3 ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська