У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Мазур Л.М.,
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання за нею права на проживання у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 та вселити її у згаданий житловий будинок. Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що до спірного будинку вона вселилась як член сім'ї власника та право користування жилим приміщенням вона не втратила відповідно до ст. 71 ЖК УРСР. В ході розгляду справи позивачем було уточнено позовні вимоги та залучено до участі у справі у якості відповідача Білгород-Дністровську міську раду. Позивач просила визнати частину спірного житлового будинку об'єктом сумісної власності, визнати за нею право власності на 1/2 частини цього житлового будинку, площею 107,56 кв.м та визнати за нею право на проживання у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 із вселенням у даний будинок.

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_6, Білгород-Дністровської міської ради про визнання права частково недійсним, визнання частини будинку об'єктом сумісної власності та розподіл, визнання права на користування житловим будинком та вселення залишено без розгляду.

Рішенням Білгород-Дністровським міськрайонного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року позовну заяву ОСОБА_6 задоволено. Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2016 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_7 не проживає у спірному будинку понад одного року з поважних причин, оскільки сам позивач перешкоджав їй у проживанні.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року у справі № 2-101/11 встановлено факт прийняття ОСОБА_6 спадщини, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10, у вигляді житлового будинку № АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом на згаданий житловий будинок № АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до складеного КП «Білгород-Дністровське БТІ» 18 жовтня 2012 року технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 4461), власником садибного (індивідуального) житлового будинку № АДРЕСА_1 є ОСОБА_6

Судами також встановлено, що зареєстрованими у спірному будинку є ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положення ст. 319 ЦК України визначають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд в порушення вимог ст. 303 ЦПК України, вдався фактично до переоцінки доказів, а саме, відкидаючи доводи позивача ОСОБА_6 щодо відсутності відповідача ОСОБА_7 за місцем реєстрації та проживання її за іншою адресою, зауважив, що такі посилання є голослівними та не підтвердженими належними та допустимими доказами, залишивши поза увагою, що відповідачем ОСОБА_7 жодним чином не спростовано таких тверджень позивача, так як і не доведено проживання її у спірному будинку або чинення перешкод ОСОБА_6 у користуванні ним.

Разом з цим апеляційним судом не надано належної оцінки рішенню Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2012 року, зі змісту якого вбачається, що спірний будинок не є спільним майном подружжя.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним будинком. При цьому судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги пояснення свідків, надані останніми в ході розгляду справи, письмові докази щодо належності спірного домоволодіння позивачеві на праві особистої приватної власності та відсутності відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад одного року.

Установивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, правовідносини, що склалися між сторонами, оцінивши докази у їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, застосувавши відповідні встановленим правовідносинам норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильних висновків по суті спору.

Відповідно до статті 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2016 року скасувати, а рішення Білгород-Дністровським міськрайонного суду Одеської області від 10 квітня 2015 року - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
Л.М. Мазур
Г.І. Мостова