Справа № 732/850/16-ц
Провадження № 2/732/527/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016 року м. Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі головуючої судді - Карпинської Н.М., секретарі Шевеленко К.В., за участі сторін: ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом і просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований 30 вересня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Соломянського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 2748). Посилається на те, що подружнє життя з відповідачем не склалося, кожен має різні характери і життєві позиції. З 20 травня 2016 року сторони разом не проживають, шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Крім того, звертаючись до суду позивач просила розподілити спільну сумісну власність - легковий автомобіль марки «Renault Clio», темно-синього кольору, номерний знак НОМЕР_1, 2001 року випуску, визначивши їй компенсацію вартості 1/2 частини такого автомобіля, тобто 50000 (пятдесят тисяч) гривень, оскільки автомобіль є неподільною річчю. Вказує, що такий автомобіль був придбаний сторонами за спільні кошти, а тому згідно положень статтей 60, 69 СК України є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2. Посилається на те, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

У судовому засіданні позивач зменшила позовні вимоги в частині суми компенсації вартості 1/2 частини легкового автомобіля марки «Renault Clio», темно-синього кольору, номерний знак НОМЕР_1, 2001 року випуску. Подала відповідну заяву (а.с.82). Посилаючись на консультаційний висновок про дійсну вартість автомобіля на дату аналізу (18 серпня 2016 року), що складає 88000 гривень (а.с.68-75) просила стягнути з відповідача компенсацію вартості 1/2 частини такого автомобіля, тобто 44000 гривень. Шлюб між сторонами просила розірвати, прізвище набуте в результаті укладення шлюбу просила не змінювати. В обґрунтування заявлених у справі позовних вимог послалась на положення статтей 61 СК України, ст. 368 ЦК України. Вказує, що гроші на придбання автомобіля (предмету спору) зявились у відповідача тільки після реєстрації шлюбу, тобто внаслідок отримання грошових подарунків на весілля. Частину коштів докладено із спільного бюджету та як фінансова допомога її батьків. Крім того, автомобіль за часом його придбання є майном набутим у шлюбі, а тому належить сторонам незалежно від того, що один із подружжя не мав з причини навчання самостійного заробітку.

Відповідач, позовні вимоги не визнав. Заперечуючи проти позову, вказав, що він є фізичною особою-підприємцем. Автомобіль (предмет спору) він купував для здійснення своєї підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя, а за гроші, зароблені ним особисто у процесі здійснення підприємницької діяльності. Посилається і на те, що майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку слід розглядати як обєкт особистої власності, а не як обєкт спільної сумісної власності. Наголошує, що автомобіль придбано 06 листопада 2014 року через 1,5 місяця шлюбних відносин, на момент придбання автомобіля дружина-позивач навчалась у навчальному закладі та не мала свого заробітку, знаходилась на повному забезпеченні свого чоловіка-відповідача. Автомобіль він купував без позивача, остання нотаріальну згоду на придбання автомобіля не надавала. Крім того, згідно довідки-рахунку від 06.11.2014 року вартість такого автомобіля склала 34000 гривень. У випадку, якщо суд визнає обґрунтованими посилання позивача на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач згоден сплатити 17000 гривень, а не 44000 гривень, оскільки не визнає вартість вказану у консультативному висновку, одночасно від авто-товарознавчої експертизи у справі письмово відмовляється (а.с.56,124). Посилається відповідач і на те, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовув їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки жоден із подружжя не вчинив таких дій, то неподільна річ не може бути поділена між сторонами.

Дослідивши усі заявлені у справі докази, встановивши обставини, якими обґрунтовуються заявлені у справі позовні вимоги, характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, суд прийшов до наступного.

Зясовано, що сторони уклали шлюб зареєстрований 30 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Соломянського районного управління юстиції у м. Києві, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії «І-БК» № 265451 (а.с.29).

Відповідно до приписів ст.37 СК України, шлюб є правозгідним. Згідно положень ст.55 СК України дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Стаття 112 СК України проголошує, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного з них, що має істотне значення.

Судом встановлено, що подружні відносини сторони фактично припинили і їх відновлювати не мають наміру, наполягають на розлученні. Примирення між сторонами неможливе. Подальше сімейне життя між сторонами неможливе, збереження їх шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення.

У відповідності до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Підстави для збереження шлюбу відсутні. Позивач після розірвання шлюбу обрала надалі іменуватися прізвищем ОСОБА_2.

Розвязуючи майнові вимоги, судом враховано, що копія довідки-рахунку від 06.11.2014 року (а.с. 53), де вартість такого автомобіля визначена як 34000 гривень не може бути підставою для відмови у задоволенні майнових вимог позивача.

Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при недосягненні згоди між подружжям про вартість майна, що підлягає поділу, вона визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, отже довідка рахунок від 06.11.2014 року (а.с.53) не є належним доказом вартості автомобіля на час вирішення позову.

У відповідності до ст. 57-58 ЦПК України доказами є фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Консультаційний висновок про вартість (а.с. 68-75) складений 18.08.2016 року оцінювачем ОСОБА_3 є письмовим доказом згідно ст. 64 ЦПК України та має юридичне значення в розглянутій справі, при відмові сторін від проведення експертизи (а.с.56,84-86,124). При цьому огляд автомобіля оцінювачем провадився у присутності сторін. Таким чином, дійсна вартість предмету спору на час розгляду справи в суді становить 88000 гривень (а.с. 68-75).

Щодо заперечень відповідача про належність автомобіля до спільної сумісної власності подружжя, судом, враховані обставини визначені сімейним та цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 325 ЦК України субєктом права власності є саме фізична особа. Цивільний кодекс не встановлює такого субєкта власності як фізична особа підприємець. Реєстрація права власності на нерухоме майно за фізичною особою субєктом підприємницької діяльності чинним законодавством не передбачено. Тобто статус фізичної особи-підприємця є дозволом на здійснення господарської діяльності, спрямованої на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Тож посилання відповідача на те, що автомобіль набувався ним як субєктом підприємницької діяльності, що здійснює послуги шиномонтажу та використовує такий автомобіль для перевезення автозапчастин, не змінює правової природи майна.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного Кодексу України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі ч.2 статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Використання майна одним з подружжя, в тому числі для здійснення підприємницької (професійної) діяльності, може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2 ст. 61 СК України).

На момент придбання автомобіля сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно довідки Чернігівської обєднаної державної податкової інспекції (Городнянського відділення) Головного управління ДФС у Чернігівській області № 636 (10) від 19.09.2016 (а.с.63) ОСОБА_2 як субєкт підприємницької діяльності отримав обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) з 01.01.2014 по 31.12.2014 р. 33822 гривні.

Згідно дослідженої в суді трудової книжки позивача АТ № 245878 (а.с. 79-81) ОСОБА_1. на момент придбання автомобіля була аспіранткою інституту педагогіки НАПН України і отримувала стипендію, яка згідно довідки вказаного навчального закладу №189 від 26.09.2016 року (а.с.78) за період липень-грудень 2014 року становила суму 9589 грн 32 коп.

Крім того, згідно ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, презумпція спільної сумісної власності розповсюджується на автомобіль марки «Renault Clio», темно-синього кольору, номерний знак НОМЕР_1, 2001 року випуску.

Іншого відповідач не довів.

Взявши ОСОБА_1 за дружину, відповідач був зобовязаний утримувати її, оскільки остання внаслідок поважної причини навчання мала єдиним доходом стипендію.

Витрачання у цей період коштів на придбання автомобіля є правочином, вчиненим одним із подружжя, а тому набуте право власності є спільним.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що автомобіль є обєктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між подружжям з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Про інше спільне майно подружжя сторони не заявили.

Таким чином, поділ майна (автомобіля) шляхом стягнення компенсації відповідає обставинам справи та положенням діючого законодавства.

Відповідно до статтей 69, 70, 71 СК України, позивач ОСОБА_1 має право на поділ автомобіля, що є обєктом права спільної сумісної власності із ОСОБА_2, їх частки є рівними, а позивач виявила бажання отримати грошову компенсацію замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільне майно, залишивши автомобіль ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_2 на те, що частинами 4 і 5 ст.71 СК України визначена можливість присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності лише за його згодою і при внесенні відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, є безпідставними. Вказані норми регулюють правовідносини, які виникають коли один з подружжя просить залишити йому майно і згоден виплатити другому з подружжя грошову компенсацію. За даними правовідносинами позивач просить грошову компенсацію за майно, залишаючи його відповідачу.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За вимогою майнового характеру з відповідача слід стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 551 гривню 20 копійок, що понесені позивачем при предявленні позову до суду.

За вимогою немайнового характеру (розірвання шлюбу) з відповідача слід стягнути половину сплаченого позивачем судового збору, оскільки існування шлюбу суперечило інтересам обох, а судові витрати присуджуються стороні пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 37,55,60, 69-72,104, 105, 110-112, 115 Сімейного кодексу України, ст. ст. 364, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст.10, 11,88,209, 212-215, 293-294 ЦПК України, Законом України „Про судовий збір,-

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 30 вересня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Соломянського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 2748).

Після набрання рішенням суду законної сили надіслати його копію до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, а саме: легкового автомобіля марки «Renault Clio», темно-синього кольору, номерний знак НОМЕР_1, 2001 року випуску, стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, індекс: 15132, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_3, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, індекс: 02140, грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Renault Clio», темно-синього кольору, номерний знак НОМЕР_1, 2001 року випуску, тобто 44000 (сорок чотири тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, індекс: 15132, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_3, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, індекс: 02140, суму сплаченого нею судового збору за вимогою майнового характеру (поділ спільного сумісного майна) 551 гривню 20 копійок та половину сплаченого нею судового збору за вимогою немайнового характеру (розірвання шлюбу) 275 гривень 60 копійок, а всього: 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок в рахунок компенсації судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Карпинська Н.М.