Справа № 186/561/16-ц
Провадження номер № 2/0186/327/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої - судді Янжули С. А.

при секретарі - Лиман Н.П.

з участю: представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначив, що 21 червня 2013 року він дав у борг відповідачу кошти в сумі 12 000,00 гривень строком до 21 червня 2014 року, про що свідчить розписка, написана власноруч відповідачем (договір позики).

Згідно вказаного договору відповідач зобов'язаний повернути йому взяті в борг кошти 12 000,00 гривень не пізніше 21 червня 2014 року. На теперішній час відповідач, з незрозумілих причин, відмовляється повернути борг, хоча сам займається підприємницькою діяльністю, має стабільний доход. Своїми діями ставить позивача в скрутне матеріальне становище, тому останній змушений звернутися до суду за захистом своїх інтересів.

Вважає, що повернення йому боргу повинно враховувати взяті на себе відповідачем грошові зобов'язання, вказані в договорі позики, а саме: сплатити йому 480 гривень за кожен місяць користування вказаними коштами.

За умовами договору позики, які прописані в розписці, відповідач взяв на себе зобов'язання сплачувати за користування вказаними коштами щомісячно по 480 гривень, починаючи рахувати з дня отримання коштів, тобто з 21 червня 2013 року.

Таким чином, на момент подання заяви до суду відповідач зобов'язаний сплатити вказані вище кошти - 480 гривень за повних 34 місяці, а саме: по квітень 2016 року включно. Тобто сума зобов'язань відповідача складає: 34 місяці х 480 гривень = 16 320 гривень.

Загальна сума боргу - 12 000,00 гривень + 16 320,00 гривень = 28 320,00 гривень.

Просить суд стягнути з відповідача на його користь 28 320,00 гривень та судові витрати по справі.

22 вересня 2016 року позивач подав уточнену позовну заяву, згідно якої збільшив позовні вимоги, з урахуванням того, що на момент розгляду справи в суді - вересень 2016 року, відповідач зобов'язаний сплачувати по 480,00 гривень за 39 місяців і сума боргу буде: 39 місяців х 480,00 гривень = 18 720,00 гривень + основний борг 12 000,00 гривень = 30 720,00 гривень, які він просить стягнути з відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просить їх задовільнити.

Відповідач позовні вимоги визнав, пояснивши суду, що дійсно брав у борг у позивача 12 000,00 гривень, писав йому розписку про це. У нього був кредит, квартира в заставі, звернувся до позивача, щоб позичити 12 000 гривень. Він сказав, що в нього таких грошей немає і треба звернутися до його матері, бо вона позичає гроші людям під заставу. Він написав позивачу розписку про гараж, бо його мати без цього не позичила б гроші. Він просив не говорити про борг його дружині Карині, а він розповів, через це сім'я була на грані розпаду. Він дійсно брав 12 000 гривень у борг і писав позивачу розписку, що поверне. Проценти віддав матері позивача, коли в руки, коли на картку за період з червня 2013 року по серпень 2014 року. Доказів цього в нього немає. Зазначив, що позивач і його мати без реєстрації ПП дають у борг людям гроші, займаються цим професійно, беручи в заставу комп'ютери, отримують незаконно прибуток.

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що відповідач взяв у борг у її сина 12 000 гривень 21 червня 2013 року, написав розписку, зобов'язався повернути гроші через рік та сплачувати щомісячно проценти в розмірі 480 гривень. Син взяв гроші, щоб позичити відповідачу, у неї. Перед цим вона також позичала відповідачу гроші в сумі 23 000 гривень, за них в неї претензій немає, бо син повернув. Відповідач перераховував три чи чотири рази їй на картку гроші, суми не пам'ятає і за який саме борг він сплатив не знає, бо він займав не один раз. Коли син просив для ОСОБА_2 12 000 гривень, вона казала, що не дасть, але син просив і вона дала, він їх позичив відповідачу під розписку. Чому не повертає борг їй невідомо. Знає відповідача давно, він дружив з її сином, потім перестали спілкуватися, а потім знову почали дружити і вона цьому рада. Відповідач неодноразово позичав у них гроші і вона точно не знає, який борг він повертав, перераховуючи їй на картку три чи чотири рази по 480 гривень.

Суд, вислухавши сторони, свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

У відповідність до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1046 цього ж Кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідність ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що між сторонами 21 червня 2013 року було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 12 000,00 гривень, з щомісячним платежем за користування коштами по 480,00 гривень, які він зобовязався повернути 21 червня 2014 року.

Докази про сплату ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 будь-яких коштів по вищезазначеному договору позики на час постановлення рішення в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до встановлених судом обставин справи та відповідних їм правовідносин позов ґрунтується на договорі, який відповідає вимогам закону, наявність невиконаного зобов'язання за договором підтверджена матеріалами справи і не заперечується відповідачем, у зв'язку з чим позов необхідно задовольнити і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму позики в розмірі 12 000,00 гривень. Крім того, відповідач, згідно договору позики, зобов'язався сплачувати позивачу за користування вищевказаними коштами щомісячно по 480,00 гривень, починаючи з 21 червня 2013 року, тобто сума зобов'язання відповідача складає 39 місяців х 480,00 гривень = 18 720,00 гривень, що також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 551,20 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, 509, 614, 1046, 1047 ЦК України, - суд

ВИРІШИВ:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість в зв'язку з невиконання зобов'язання за договором позики в розмірі 30 720,00 гривень та судовий збір в розмірі 551,20 гривень, а всього стягнути 31 271 (тридцять одну тисячу двісті сімдесят одну) гривню 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_5