АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Баранніка О.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Синенка Є.А..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила суд поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу, та визнати за нею, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться на її утриманні, право власності на 2/3 частини трикімнатної квартири загальною площею 65,7 кв.м, житловою площею 37,6 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; визнати право власності ОСОБА_3 на ? частку автомобіля марки «HONDA CІVIC», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; усунути перешкоди ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення в неї; визначити порядок користування цією квартирою та виділити: ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4 - житлову кімнату літ. 4 площею 17,3 м2, житлову кімнату літ. 5 площею 8,2 м2, балкон літ. ІІ площею 0,8 м2; ОСОБА_2 - житлову кімнату літ. 8 площею 12,1 м2, лоджію площею 2,0 м2. Решту приміщень: коридор літ. 1, кладову літ. 2, кухню літ. 3, ванну літ. 6, туалет літ. 7 - залишити в загальному користуванні. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки судові витрати у розмірі 2117,43 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року позов задоволено частково.

Поділено майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу, та визнано за ОСОБА_3 з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 2/3 частини трикімнатної квартири загальною площею 65,7 кв.м, житловою площею 37,6 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Усунено перешкоди ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення в неї.

Визначено порядок користування цією квартирою та виділено:

- ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4 - житлову кімнату літ. 4 площею 17,3 м2, житлову кімнату літ. 5 площею 8,2 м2, балкон літ. ІІ площею 0,8 м2;

- ОСОБА_2 - житлову кімнату літ. 8 площею 12,1 м2, лоджію площею 2,0 м2.

Решту приміщень: коридор літ. 1, кладову літ. 2, кухню літ. 3, ванну літ. 6, туалет літ. 7 - залишено у загальному користуванні.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2117,43 грн.

В решті вимог відмовлено.

З таким рішенням не погодився відповідач та звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального законодавства.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено, що з відповідачем ОСОБА_2 позивач перебувала у зареєстрованому Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області шлюбі з 09 серпня 2008 року, актовий запис № 303.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сімейні відносини у шлюбі не склалися та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року шлюб було розірвано.

Однак, під час шлюбу за спільні кошти та за згодою позивачки сторонами була придбана трикімнатна квартира загальною площею 65,7 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на цю квартиру за договором купівлі-продажу від 30 червня 2009 року було оформлено на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Крім цього, позивачкою спільно з відповідачем придбано автомобіль марки «HONDA CІVIC», 2008 р.в., держномер НОМЕР_1.

Не зважаючи на те, що шлюб між сторонами був зареєстрований 09 серпня 2008 року, фактично, сторони жили як подружжя та вели спільне господарство з листопада 2006 року.

Увесь цей час позивач мала постійну роботу та достойну заробітну плату, яку повністю вносила до сімейного бюджету.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, поділив спільне сумісне майно подружжя, відступивши від засади рівності часток подружжя, визнав за позивачем ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, на підставі вимог ч.2, 3 ст. 70 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як зазначено в ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Тобто, за наявності певних обставин суд може відступити від принципу рівності часток подружжя в праві на майно. Сімейний Кодекс України передбачає дві можливі підстави для такого відступлення: - наявність обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї (ч.2 ст.70 СК України); - наявність дитини (дітей), а також непрацездатних повнолітніх сина, дочки, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатні для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України).

Колегія суддів вважає, що рішенням яке оскаржується, суд першої інстанції фактично здійснив поділ майна не між сторонами, як подружжям, а між чоловіком, дружиною та їх дитиною, чим було порушено ст.173 СК України, якою закріплено роздільність майна батьків та дітей. Тоді як ст.60 СК України наголошує, що майно набуте за час шлюбу, належить на праві спільної сумісної власності подружжю. Інші особи, навіть діти, не мають права на майно подружжя.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано застосував ч.2 ст.70 СК України.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Колегія суддів вважає, що позивачем належними доказами не доведено право на збільшення частки у власності, а ні на підставі ч.2, а ні ч.3 ст. 70 СК України. А суд першої інстанції, у свою чергу, відступаючи від засад рівності часток подружжя, не вказав, які саме обставини стали підставою для збільшення частки дружини. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 60, 173 СК України та невірно застосував ст.70 СК України.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим.

Оскільки, у даному випадку, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, інше не визначено домовленістю між ними, та відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільній власності, колегія суддів вважає правильним поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, шляхом визнання права власності по 1/2 частині за кожним трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього прав чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має припущення щодо порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про здійснення певних дій для попередження такого порушення. Власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно п.14 Постанови Пленуму ВСУ №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22 грудня 1995 року роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам

ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Тобто, лише співвласникам надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права володіння, користування, розпорядження своїм майном та встановлення порядку користування цим майном.

Так, спірна квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності, в рівних частках, по ? частини.Квартира має три ізольовані кімнати площею: 17,3 кв.м., 12,1 кв.м., 8,2 кв.м. та має житлову площу 37,6 кв.м. Таким чином, з урахуванням рівності часток двох співвласників у праві спільної часткової власності на спірну квартиру, на долю кожного з співвласників має припадати по 18,8 кв.м. і це лише житлова площа. Суд першої інстанції виділив у користування позивача, відступивши від рівності часток у власності (2/3) та з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини - житлову кімнату літ.4 - площею 17,3 кв.м., житлову кімнату літ.5 - площею 8,2 кв.м, балкон літ. ІІ - площею 0,8 кв.м., що на 13,4 кв.м. більше ніж ? частина квартири, що перебуває у спільній частковій власності, чим порушив права відповідача, як власника, якому виділено за рішенням суду житлову кімнату літ.8 - 12,1 кв.м., лоджію - 2,0 м.кв.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що встановлений рішенням порядок користування квартирою не порушує права власників. Однак, судом не було враховано, що у вказаній квартирі також буде проживати син сторін, а тому відповідач не бути користуватись належною часткою у повній мірі. Тобто, суд першої інстанції своїм рішенням фактично залишив у спільному користуванні не лише співвласників, а і інших осіб житлову кімнату площею 8,2 кв.м., коридор, кладову,кухню, ванну кімнату, туалет, чим також порушив майнове право власника, не конкретизувавши конкретний порядок їх користування, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції, у порушення норм матеріального права, вирішив спір встановивши порядок користування спірною квартирою та виділивши у користування конкретних об»єктів у спільній частковій власності не лише між співвласниками, але і між особами, що не є власниками спірної квартири і які проживають у ній без реєстрації, чим порушив права власника, щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є непорушним, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відмовляючи у визначенні порядку користування квартирою, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, колегія суддів виходить з того, що таке не є можливим, оскільки кімнати, які б відповідали за розміром ідеальним часткам всіх співвласників у квартирі відсутні, а тому задоволення вимог за будь яким з запропонованих сторонами варіантів призведе до порушення прав інших співвласників.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом про визначення порядку володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності одного із співвласників, є відсутність згоди щодо порядку володіння та користування таким майном з іншими співвласниками. Звернення до суду із позовом про визначення порядку володіння та користування майном є одним із прав власника, передбаченим ст. ст. 319, 358 ЦК України.

У даному випадку сторони не досягли згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном й кожна із сторін запропонувала свій порядок користування квартирою.

Разом із тим, у спірній квартирі є три кімнати й виділити кожному з двох співвласників окрему кімнату яка б відповідача розміру ідеальної частки кожного з них у праві спільної часткової власності не виявляється можливим.

Кожен із співвласників квартири не має переваг перед іншим, а тому не можна, не порушуючи прав інших, виділити у користування будь кого з них ту одну кімнату яка відповідала б долі одного із співвласників у спільній частковій власності.

Ураховуючи ці обставини, колегія суддів дійшла висновку про неможливість визначення порядку користування спірною квартирою за варіантами запропонованими сторонами.

Рішення суду має бути законним та обґрунтованим, а також чітким та виконуваним, однак, у порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України, суд першої інстанції зазначених положень закону до уваги не взяв, не визначився з характером спірних відносин, не встановив фактичні обставини у справі і які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та ухвалив у оскаржуваній частині рішення, яке підлягає скасуванню як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст.303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення у оскаржуваній його частині, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. У іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року в частині поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя скасувати та у скасованій частині ухвалити нове рішення.

Поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу міжОСОБА_3 та ОСОБА_2, та визнати право власності по 1/2 частині за кожним трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м.

Рішення в частині визначення порядку користування квартирою та виділення - ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4 - житлову кімнату літ. 4 площею 17,3 м2, житлову кімнату літ. 5 площею 8,2 м2, балкон літ. ІІ площею 0,8 м2;

- ОСОБА_2 - житлову кімнату літ. 8 площею 12,1 м2, лоджію площею 2,0 м2.

Решту приміщень: коридор літ. 1, кладову літ. 2, кухню літ. 3, ванну літ. 6, туалет літ. 7 - залишення у загальному користуванні - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та виділення - відмовити.

Рішення суду першої інстанції у іншій частині - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді О.П.Бараннік

І.А. Єлізаренко