У Х В А Л А

Іменем України

15 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Кеміня М.П., Джуги С.Д.,

за участю секретаря Чонки Д.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2015 року справу за позовом публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ПАТ «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до позичальника за кредитним договором № 235/5-08 ОСОБА_3 та поручителя за договором поруки № 18/9-2009 ОСОБА_2, в якому посилаючись на те, що позичальник з лютого 2014 року припинила виконувати свої зобовязання за кредитним договором, з урахуванням уточнень, викладених у заяві від 16 лютого 2015 року (а.с. 47) просило солідарно стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка станом на 18 серпня 2014 року становить 432 452,84 грн., з яких:

-заборгованість по тілу кредиту 31 666,87 дол.США, що за курсом НБУ 1 дол.США 13,07 грн., становить 413 885,99 грн.,

-заборгованість по відсотках 1 239,16 дол. США (16 195,92 грн.),

-пеня 181,41 дол.США (2 371,02 грн.),

та судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2015 року (а.с. 61-62) позов задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 235/5-08 від 17 квітня 2008 року у розмірі 416 362,47 грн., та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 08 лютого 2016 року (а.с. 77) у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення цього ж суду відмовлено.

В апеляційній скарзі (а.с. 79-82) ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

З посиланням на ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову не переконався у наявності первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, тощо).

Крім того, вважає, що суд першої інстанції не врахував, що договір поруки є припиненим на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 припинила виконувати свої зобовязання за кредитним договором з лютого 2014 року, а з позовом про стягнення заборгованості з неї та позичальника банк звернувся у вересні 2014 року, тобто зі спливом більше шести місяців з моменту прострочення чергового платежу.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 235/5-08, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 70 000,00 дол.США для придбання квартири на вторинному ринку, з кінцевим терміном повернення кредиту 16 квітня 2018 року (а.с. 9-11).

Порядок розрахунків між сторонами врегульований розділом третім договору кредиту, зокрема, відповідно до п. 3.2., за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти річні у розмірі, що визначаються як ставка LIBOR 3м збільшена на маржу 7,2 %.

Додатковим договором № 17/10-2009 від 27 січня 2009 року до кредитного договору (а.с. 12) був змінений порядок повернення кредиту, викладено в іншій редакції п.6.1 кредитного договору та зазначено, що виконання зобовязань за кредитним договором забезпечується способами, що обумовлені у цьому договорі а/або у договорах забезпечення, зокрема, неустойкою (штрафом, пенею); іпотекою, належного позичальнику (майновому поручителю) житлового приміщення; договором забезпечення № 2365/9-08 на суму 385 684,00 грн. (двокімнатна квартира за адресою: м.Ужгород, вул.Белінського, 13/2); договором поруки № 18/9-2009 від 27 січня 2009 року (ОСОБА_2).

27 січня 2009 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 18/9-2009, за умовами якого остання зобовязалася відповідати перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором № 235/5-08 від 17 квітня 2008 року в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойки).

В договорі поруки зазначено, що він діє до повного виконання сторонами зобовязань за кредитним договором (а.с. 13).

З наданого позивачем при зверненні з позовом розрахунку заборгованості (а.с. 20-23) вбачається, що позичальник припинила виконувати свої зобовязання за кредитним договором з лютого 2014 року, внаслідок чого, станом на 18 серпня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 416 362,47 грн., яку позивач просив стягнути на свою користь.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач, посилаючись на допущену представником банку арифметичну помилку при здійсненні розрахунку заборгованості, у заяві від 16 лютого 2016 року (а.с. 47) збільшив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 432 452,84 грн.

Судом першої інстанції було задоволено позовні вимоги банку без урахування зазначеної заяви та стягнуто заборгованість у розмірі 416 362,47 грн.

З цих підстав рішення суду першої інстанції банком та відповідачами не оскаржено, тому з урахуванням вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

У повідомленнях-вимогах від 03 червня 2014 року №347/2014, банк повідомляв позичальника та поручителя про необхідність достроково погасити заборгованість за кредитним договором у розмірі 363 939,31 грн. протягом 30 банківських днів з дня отримання повідомлення (а.с. 15-17).

Зазначені повідомлення були отримані відповідачами 12 червня 2014 року, що підтверджується підписами на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення (а.с. 16-18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.526, 530, 611, 625, 543, 553-554, 1050 ЦК України, правильно дійшов висновку, що заборгованість, яка утворилась у звязку із неналежним виконанням позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, підлягає солідарному стягненню з боржника і поручителя.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про недоведеність наданого банком розрахунку заборгованості та її посилання на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» з огляду на наступне.

В матеріалах справи (а.с. 14) міститься належним чином посвідчена копія меморіального ордеру № 296751 від 17 квітня 2008 року, про переказ коштів у розмірі 70 000,00 дол.США (353 500,00 грн.) з метою надання кредиту ОСОБА_3 відповідно до п.2.5 кредитного договору № 235/5-08 від 17 квітня 2008 року на відкритий у цьому ж банку на імя ОСОБА_3 позичковий рахунок 099.

Відповідно до п. 1.19-1 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України;

Крім того, як зазначили позивач при звернені з позовом та відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, позичальник виконувала свої зобовязання за кредитним договором з квітня 2008 року до лютого 2014 року, а також зверталася до банку із пропозиціями щодо реструктуризації кредитної заборгованості (заява від 17 лютого 2015 року та лист-пропозиція без зазначення дати, а.с. 109-110), що також підтверджує факт отримання нею коштів.

Будь-яких доказів на спростування розрахунку позивача відповідачами не надано, а доводи зводяться лише до того, що заборгованість може бути визначена на підставі первинних документів відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», проте ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру заборгованості та його складових.

Не заслуговують на увагу і доводи ОСОБА_2 про те, що договір поруки є припиненим.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Так, у справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання сторонами зобовязань за кредитним договором.

У звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України і пункту 4.9 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 03 червня 2014 року відповідачам повідомлення-вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів.

Отже, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання і повинен був предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати, а не, як зазначила ОСОБА_2, з моменту прострочення строку погашення чергового платежу за кредитним договором.

Саме до такого висновку дійшов ВСУ у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-190 цс14, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим до застосування всіма судами України.

З позовом банк звернувся у вересні 2014 року, тобто до спливу передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку.

Також з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2014 року ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом ОСОБА_3 та ПАТ «Кредобанк» про визнання поруки припиненою.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17 квітня 2015 року, у звязку із поданням ОСОБА_2 заяви про залишення її позовної заяви без розгляду, зазначену позовну заяву було залишено без розгляду (а.с. 101-103, 107-108).

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2105 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6