Справа №489/5962/15-ц 18.01.2016 18.01.2016 18.01.2016
Провадження №22-ц/784/189/16
Справа №489/5962/15-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/189/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

18 січня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участі позивача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 23 квітня 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), було укладено договір про надання споживчого кредиту за №0, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит в іноземній валюті в сумі 40 000 доларів США, що еквівалентно 202 000 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, строком до 22 квітня 2015 року включно та зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 14.00 % річних.

З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором між ним і банком того ж дня був укладений договір поруки №200027, відповідно до якого, він, як поручитель, взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов кредитного договору в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів і неустойки.

З довідки - розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту за №0 від 23 квітня 2008 року йому стало відомо, що з 30 травня 2008 року без його згоди банком при розрахунку процентів за користування кредитними коштами збільшено вдвічі процентну ставку до 28% річних, в звязку з чим збільшився обсяг відповідальності позичальника та відповідно і його як поручителя.

Враховуючи викладене, позивач просив суд у порядку ч.1 ст.559 ЦК України припинити поруку за указаним договором.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави для припинення поруки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що суд, в межах заявлених вимог, повно і всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну оцінку, перевірив їх доказами, які були представлені сторонами і прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог.

Так, місцевим судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», у простій письмовій формі укладено договір про надання споживчого кредиту за №0, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_4 кредит в іноземній валюті у розмірі 40 000 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 14.00 % річних та строком до 22 квітня 2015 року включно.

Цього ж дня, між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки за №200027 з метою забезпечення виконання кредитних зобовязань за вищевказаним договором, відповідно до якого поручитель в солідарному порядку взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов кредитного договору в повному обсязі.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що без його згоди 30 травня 2008 року банком здійснено підвищення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності, тому вважав поруку припиненою.

Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, п.6 ч.1 ст.3 ЦК України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.553, ч.1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст.554 ЦК України слідує, що хоча поручитель і повязаний із боржником певними зобовязальними відносинами, він є самостійним субєктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч.2 ст.555 цього Кодексу).

За положеннями ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-67 цс 11 від 19 грудня 2011 року і яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на предявлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України тягне припинення поруки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-97 цс 13 від 25 вересня 2013 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Відповідно до п.28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки необхідно також розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст.641-642 ЦК або в порядку, визначеному ч.6 ст.1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст.1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

Так, порядок нарахування та зміни розміру процентної ставки передбачено п.1.3.1 розділу 1 та розділом 5 вищевказаного кредитного договору.

Відповідно до п.1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14.00%

Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

У випадку якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п.1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня не сплати або не повної сплати платежу встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

За порушення позичальником кредитної дисципліни, зокрема неналежне виконання цього договору, банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення з врахуванням положень п.1.3.1 (п. 5.2,5.3 договору).

Тобто, підписанням кредитного договору сторони погодили, що для застосування нової процентної ставки, у випадку виникнення простроченої суми основного боргу, не вимагається підписання будь-яких інших додаткових документів, крім цього договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у зобовязанні по кредитному договору жодних змін не відбувалось. Автоматичне підвищення процентної ставки відповідно до положень абзацу 4 п.1.3.1 у разі невиконання позичальником умов договору було передбачено кредитним договором і не потребувало укладання додаткових угод.

Оскільки збільшення процентної ставки передбачено умовами кредитного договору, тому за своєю природою не є підставою для застосування ч.1 ст.559 ЦК України.

Разом з тим, суд першої інстанції також вірно зазначив, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративні справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За правилами ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Так, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 липня 2011 року, яке набрало законної сили 18 липня 2011 року та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України є преюдиційним, на користь ПАТ «УкрСиббанк» з позичальника ОСОБА_4 і поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_5 в солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором №0 від 23 квітня 2008 року в загальному розмірі 305 175 грн. 30 коп., а також судові витрати, до складу яких увійшли судовий збір в розмірі 1 700 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. 00 коп.

При цьому, при розгляді вищевказаної цивільної справи місцевим судом вже давалась правова оцінка, як договору про надання споживчого кредиту №0 від 23 квітня 2008 року, так і оскаржуваному договору поруки за №200027 від 23 квітня 2008 року.

За такого, оскільки ухвалення рішення про стягнення кредитної заборгованості з поручителя виключає можливість визнання договору поруки припиненим, то в задоволенні позову слід відмовити, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Така ж правова позиція висловлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 21 жовтня 2015 року при розгляді касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на судові рішення першої та апеляційної інстанції та аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року № 6-75цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_6