справа № 208/7570/15-ц
№ провадження 2/208/324/16
РІШЕННЯ

Іменем України

06 жовтня 2016 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.,

При секретарі - Бейгул Н.Ю.,

За участю:

Позивача - ОСОБА_1,

Представника - ОСОБА_2,

Відповідача - ОСОБА_3,

Представника відповідача - ОСОБА_4,

Свідків позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

Свідків відповідача - ОСОБА_8, ОСОБА_9,

Розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кам'янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, 3-ої особи Заводський районний відділ у м. Дніпродзержинську Головного управління в Дніпропетровській області державної міграційної служби України «про визнання особи такою, що втратила право на проживання у будинку та виселення, без надання іншого житлового приміщення», суд -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_3, 3-ої особи Заводський районний відділ у м. Дніпродзержинську Головного управління в Дніпропетровській області державної міграційної служби України, яким просила: визнати ОСОБА_3 таки, що втратив право користування житловим будинком під АДРЕСА_1; зобов'язав Заводський районний відділ у м. Дніпродзержинську Головного управління в Дніпропетровській області державної міграційної служби України зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою Дніпропетровська область АДРЕСА_2 стягнув понесені витрати з відповідача на її користь.

Уточнив свої позовні вимоги, ОСОБА_1 також просила виселення відповідача ОСОБА_3 з зазначеного житлового будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ОСОБА_3 є її рідним братом. Після смерті матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, вона в порядку спадкування за заповітом, отримала у спадок будинок АДРЕСА_1, на підставі виданого їй від 13.01.2012 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадкова справа № 61/2011, зареєстрованого в реєстрі за № 1-71 державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г.. Відповідач ОСОБА_3 з народження був зареєстрований та проживав у спірному будинку, але з 2013 року залишив будинок, не сплачував комунальні послуги, не доглядав за станом будинку, внаслідок чого будинок став занедбаний, та комунальні послуги до будинку були припинені. Вона вимушена була відновити постачання газу, електрики, сплатити борги та суми за підключення, вивезти сміття, прибрати територію, після чого в зазначеному будинку надала право проживати своїх дочці з цивільним чоловіком. В 2015 році відповідач повернувся до будинку, та побачив що там мешкає її донька, став створювати конфліктні ситуації, пошкодив меблі, побутову техніку, продав шифер, розібрав димову трубу, пошкодив крани, замки на дверях, таким чином став поводитися так, що спільне проживання з ним не є можливим. А тому, враховуючи те, що відповідач не бажає приймати участі в утриманні будинку, сплаті комунальних послуг, та дотримуватися добросусідства, вона не вбачає можливим залишення відповідача в будинку, який є її приватною власністю.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги, зазначила що вимушена звернутися до суду за захистом свого приватного права власності, так як внаслідок противоправних дій відповідача, руйнується належне їй майно, наноситься шкода майну в будинку, відбуваються постійні сварки з ОСОБА_3, в тому числі як наслідок вона вимушена була звертатися до органів поліції, а тому вважає неможливим залишити відповідача проживати у належному їй на праві власності будинку.

Представник позивачки ОСОБА_2 підтримала уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 та суду пояснила, що позивачка є власником нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1, в якому зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_3, який тривалий час з 2013 року не проживав у будинку, не сплачував комунальні послуги. З 2015 року внаслідок систематичного порушення правил співжиття, ОСОБА_3 перешкоджає у користуванні та розпорядженні позиваці ОСОБА_1 в належному їй майні, що робить неможливим його проживання у будинку з іншими жильцями. Враховуючи вимоги ст. 116 ЖК України, Постану Пленуму ВСУ від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вважає доведеним антигромадську поведінку ОСОБА_3 який підлягає виселенню та зняттю з реєстраційного обліку за адресою будинок АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав надав заперечення на позов, в якому зазначив, що він з народження проживає у АДРЕСА_4. В цьому будинку він проживав також разом з дружиною та сином і своєю матір'ю ОСОБА_10, до того часу, як позивачка забрала мати перед смертю до себе. Позивачка ОСОБА_1 є його рідною сестрою, має окреме приватне житло - будинок за адресою АДРЕСА_3 крім того, у чоловіка позивачки також є окремий приватний будинок. В нього іншого житла крім того в якому він зареєстрований та проживає, а саме в будинку АДРЕСА_1, не має. Зазначений будинок НОМЕР_2 має чотири житлові кімнати, він замає окрему кімнату. За життя матері, позивачка налаштовувала мати проти нього. До смерті матері він здійснював ремонт у будинку, купував меблі, побутову техніку. Позивачка з часу заміжжя, не проживала і не користувалася спірним будинком, та не мала власних речей та побуту у зазначеному будинку. Коли мати померла, то він дізнався про заповіт, внаслідок чого між ним та його дружиною виникли суперечки щодо доцільності вкладення грошей у поліпшення умов проживання в будинку, внаслідок чого в них розпалася сім'я, і він залишився проживати в АДРЕСА_1 сам. В 2014 році він виїхав на заробітки, але був відсутній у місті не більш трьох місяців, потім повертався додому, де і проживав, до нового від'їзду. Позивачка знала куди він їздить, номери телефону як з ним зв'язатися. У грудні 2014 року, коли він повернувся з чергової роботи, у будинку виявив розладнану систему опалення, яка внаслідок неправильного користування цивільного чоловіка племінниці, була порушена та розморожена. Він погасив борги за комунальні послуги у грудні 2014 року. В березні 2015 року, він знов поїхав на заробітки, і повернувся в квітні 2015 року, та виявив що в будинку відсутнє світло, немає доступу до води, закрили доступ до літньої кухні, позбавив його можливості гріти воду, готувати їжу, користуватися піччю, він намагався чинити зламані пристрої, але його сестра - позивачка ОСОБА_1 без попередження його розпорядилася належними йому речами та меблями, частина яка залишилася пошкоджена, тобто своїми діями саме позивачка робить непридатними для проживання умови в будинку, намагаючись вижити його з будинку. Але так як в нього іншого житла крім окремої кімнати в будинку не має, та він не має грошей ані наймати, ані купити окреме житло, вимушений проживати у спірному житлі. Також внаслідок вселення у будинок доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 з її чоловіком ОСОБА_7, останні чинять постійні сварки, викликаючи його на конфлікт, тому він також був вимушений звертатися до поліції. Він намагався мирно вирішити з ОСОБА_1 спір, але це не є можливим. Тому просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримав заперечення на позовні вимоги та пояснив, що посилання позивачки ОСОБА_1 на вимоги ст. 116 ЖК України, є необґрунтованими та не доведеним під час судового розгляду, так як жодного доказу тривалої відсутності ОСОБА_3 за місцем проживання у АДРЕСА_1 в суді не доведений, і навіть спростований показами свідків. Крім того, всі посилання на руйнування спірного будинку ОСОБА_3 є лише позицією позивачки, та жодним доказом не обґрунтовано. Саме з вини позивачки ОСОБА_1 чиняться перешкоди в дотриманні нормальних житлових умов в спірному будинку, бо внаслідок саме руйнування донькою позивачки та її чоловіком, меблів, будівлі дому, системи опалення, системи водопостачання, у будинку створені нежитлові умови, які позбавляють ОСОБА_3 можливості користування водою, світлом, хоча до набуття права власності на спірний будинок позивачкою, саме за кошти та внаслідок догляду за будівлею ОСОБА_3 в будинку замінені вікна, встановлена система опалення, водопровід, та інше, які на даний час зруйновані. ОСОБА_3 не має іншого житла крім спірного, а тому руйнувати єдине наявне в нього житло не є можливим. Натомість в позивачки є окреме житло - приватний будинок, та приватний будинок також є і у чоловіка позивачки, а тому дії щодо вселення у спірний будинок своєї доньки з чоловіком, лише підтверджує протиправність дій позивачки та її мотив - виселити свого рідного брата, який не має іншого житла. А тому, просить у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Свідок позивачки ОСОБА_5, суду пояснила, що знає позивачку та відповідача з дитинства, так як її будинок розташований навпроти будинку сторін. В період 2013-2014 року, двір не був доглянутий, хто там жив вона не бачила. Взимку 2014-2015 року у дворі впало дерево. З літа 2015 року у будинку почала проживати донька позивачки разом з чоловіком. За час життя матері сторін, в будинку з нею також проживав відповідач з дружиною та сином, під час чого відповідач кричав на мати, відбувалися конфлікти. До смерті матері, позивачка її забрала до себе, де вона проживала ще чотири роки. Після смерті матері в будинку залишився відповідач з сім'єю, але потім його сім'я розпалася, і в будинку залишився відповідач один. В період 2013-2014 року відповідач залишав будинок, і там ніхто не проживав, і не доглядав за будинком.

Свідок позивачки - ОСОБА_6 суду пояснила, що з 2015 року в спірному будинку стала проживати з дозволу матері - ОСОБА_1, разом з чоловіком, також в будинку з ними проживає і відповідач, який чинить постійно перешкоди в користуванні будинком, порушує порядок, руйнує меблі, будівлю. Саме з вини відповідача в будинку відсутнє світло, вода та придатні до проживання умови. Відповідач постійно влаштовує сварки, скандали, які інколи переходять до бійки. Відповідач є її рідним дядьком, який вважає що це його будинок, і все в ньому його. Їх з чоловіком намагання привести будинок до ладу, не знаходять можливості, так як відповідач постійно вчиняє дії на руйнування будинку, на його пошкодження.

Свідок ОСОБА_7 на стороні позивачки, суду пояснив, що він є чоловіком доньки позивачки ОСОБА_6, з якою з 2015 року став з дозволу позивачки, яка є власником будинку, проживати у спірному будинку. Також в будинку з 2015 року з ними проживає і відповідач, який руйнує будинок, вчиняє дії на пошкодження майна, руйнування двору. Своєю поведінкою відповідач створює конфлікти, мирне проживання з яким не є можливим, всі міри щодо мирного врегулювання питання з відповідачем не дають бажаного результату.

Свідок ОСОБА_9, з боку відповідача, суду пояснила, що вона є сусідкою, що спірний будинок належав матері сторін. Позивачка не проживала у спірному будинку, в якому постійно проживав разом з матір'ю, а потім сам відповідач, який проводив в будинку ремонтні роботи, доглядав за подвір'ям. Відповідач ніколи надовго не залишав будинок, але так як їздить на заробітки, то на деякий час будинок стояв зачинений. Коли відповідач поїхав на заробітки, в будинок в'їхала донька позивачки разом з чоловіком. Вони повиносили речі відповідача на вулицю, на подвірні попиляли плодові дерева, палили їх, багато речей вони повивозили за відсутність відповідача. Відповідача характеризує як господаря, який доглядає і за будинком, і за подвір'ям, наводячи в них лад та порядок.

Свідок ОСОБА_8, з боку відповідача, суду пояснила, що вона є двоюрідна сестра відповідача. В спірному будинку проживала мати сторін, тітка ОСОБА_5, з сином - відповідачем ОСОБА_3, та його дружиною та сином. Після смерті тітки ОСОБА_5, в будинку залишився жити ОСОБА_3 з сім'єю. В 2014 році відповідач поїхав на заробітки, залишив ключі від будинку позивачці, пояснив де він знаходиться куди поїхав., а коли повернувся, то в будинку без його згоди поселилися донька позивачки з чоловіком, які вивезли речі ОСОБА_3, пошкодили майно яке знаходилося в будинку, систему опалення зруйнували, вчиняли дії на порушення нормального проживання у будинку, створювали конфліктні ситуації. Після повернення ОСОБА_3 з заробітку, відвідувала будинок, та бачила в ньому безлад, якого до вселення доньки позивачки ніколи не було. Зі слів ОСОБА_3 знає, що коли він виїжджав на заробітки, то позивачці завжди залишав кошти на оплату комунальних послуг.

Вислухав сторони, представників сторін, свідків, дослідив докази надані сторонами, вивчив матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного:

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_1, набула право власності на 1/1 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, 13.01.2012 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ІНФОРМАЦІЯ_2 року, зареєстрованого у реєстрі за 1-1080, після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджено сторонами, та копією свідоцтва (а.с. 7), витягом з державного реєстру прав від 30.01.2012 року (а.с. 8).

Згідно до пояснень сторін, та довідки (а.с. 9), встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - ОСОБА_3, з 24.11.1994 року і по час розгляду справи по суті, що також підтверджено штампом про реєстрацію у паспорті громадянами України на ім'я ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 (а.с. 28-29).

Як встановлено під час судового розгляду, позивачка з 1993 року і по теперішній час, не проживала у спірному будинку АДРЕСА_1, що підтверджено показами сторін та свідків.

Згідно до пояснень сторін та свідків встановлено, що фактично за адресою будинок АДРЕСА_1, з 2015 року проживають відповідач ОСОБА_3, який зареєстрований за вказаною адресою, та свідки ОСОБА_6 - донька позивачки, з дозволу позивачки, і ОСОБА_7, як чоловік ОСОБА_6, також з дозволу позивачки.

Також, як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, вселилися до спірного будинку, без згоди відповідача ОСОБА_3 та у його відсутність, коли останній перебував на заробітках.

Згідно до пояснень відповідача ОСОБА_3 в нього будь-якого іншого місця проживання, крім будинку АДРЕСА_1, не мається, також він не має у власності будь-якої нерухомості, що також не оспорювалося з боку позивачки.

Так, заявляючи позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком під АДРЕСА_1; зняв його з реєстрації місця проживання, стягнув понесені витрати з відповідача на її користь, та виселити відповідача ОСОБА_3 з зазначеного житлового будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

У розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР ОСОБА_3 є членом родини ОСОБА_1, враховуючи їх родинні стосунки, а саме що вони є рідними сестрою та братом, що спірний будинок за життя належав їх батькам, де також проживала ОСОБА_1 до одруження та зняття з реєстрації.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком під АДРЕСА_1, суд виходить з наступного:

Згідно до акту про не проживання від 05.06.2015 року (а.с. 10), відповідач ОСОБА_3, не проживає у спірному будинку АДРЕСА_1, з 2013 року.

Зазначені відомості спростовані в ході судового розгляду показами ОСОБА_3 свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_5, які суду пояснювали, що ОСОБА_3 інколи виїзджає на заробітки, та деякий час може бути відсутнім за місцем проживання, що також не оспорювалося позивачкою, яка наголошувала, що відповідач залишає житло для виїзду до іншої місцевості на заробітки.

Так, згідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Крім того, як встановлено під час судового розгляду, на час початку судового розгляду відповідач ОСОБА_3 по час прийняття рішення по справі, фактично проживає у спірному житлі, що також підтверджено свідками та позивачкою.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

А тому, в розумінні ст. 405 ЦК України, п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК України, відповідач ОСОБА_3 маючи поважні причини відсутності за місцем проживання, не втрачає це право.

Та в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання - будинок АДРЕСА_1, також не є обґрунтованим.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині виселення відповідача ОСОБА_3 з місця проживання - будинку АДРЕСА_1, яке є її власністю внаслідок систематичного його руйнування та порушенням ним правил соціалістичного співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, суд виходить з наступного:

У відповідності до вимог ст. 157 ЖК УРСР, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Згідно до припису ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено під час судового розгляду, позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_3 систематично руйнує та псує жиле приміщення, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку.

Данні обґрунтування заявлені позивачкою ОСОБА_1 підтверджені свідками ОСОБА_6 і ОСОБА_7, але спростовуються показами самого ОСОБА_3, та показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_5, які зазначають що за життя матері сторін ОСОБА_3 проживаючи у спірному будинку, здійснював ремонтні роботи по поліпшенню умов проживання в будинку, в тому числі замінив вікна, встановив систему опалення, яка саме в наслідок дій свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за їх вселення у будинок, при відсутності на той час відповідача, привели цю систему до руйнування.

Також свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не заперечували, що саме з їх ініціативи проведені дії щодо відключення водопостачання до будинку, що самі вони ходять до туалету на подвір'я, зняли крани в будинку, забивали двері літньої кухні.

Щодо протиправності поведінки відповідача, судом встановлено, що на підтвердження пошкодження меблі та утворення безладу в будинку з боку позивачки надано знімки на телефон свідка ОСОБА_6, які були відтворені в ході судового розгляду, зі змісту яких вбачається, що на знімку зафіксовані кадри, коли ОСОБА_3 ходить по двору, підходить до дверей будинку, носить у руках предмети, як знімається приміщення в будинку, димохід, але факти які б вказували на події під час яких би ОСОБА_3 руйнував чи шкодив майно позивачки, суду не надані.

Також, згідно до звернень сторін до органів поліції, за результатом розгляду звернень не прийнято будь-яких процесуальних рішень, щодо визнання будь-якої сторони винною у вчиненні злочину.

Щодо сплати чи не сплати комунальних послуг з боку відповідача щодо утримання будинку, сторони не надали докази, які б вказували на встановлену домовленість між сторонами щодо розподілу цих витрат та порядок їх сплати, що б дозволило б суду встановити факт невиконання будь-якою стороною досягнутої між ними домовленістю.

А тому, виходячи з вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Тому, оцінюючі докази надані сторонами у їх сукупності, вислухав сторони, свідків, вивчив матеріали справи, суд приходить до висновку що з боку позивача не доведено обґрунтованість позовних вимог, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

В тому числі і щодо вимог стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, згідно до припису ст. 88 ЦПК України, понесені витрати позивачкою не підлягають відшкодуванню, внаслідок не доведення обґрунтувань позовних вимог під час судового розгляду.

На підставі вище зазначеного та керуючись вимогами ч. 2 ст. 64, п. 2 ч. 3 ст. 71, ч. 1 ст. 116, ст. 157 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, ст.ст. 3-5, 10, 15, 60, 88, 110, 208, 209, 213-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, 3-ої особи Заводський районний відділ у м. Дніпродзержинську Головного управління в Дніпропетровській області державної міграційної служби України «про визнання особи такою, що втратила право на проживання у будинку та виселення, без надання іншого житлового приміщення» - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Івченко Т. П.