УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Завгородньої І.М., Мартинюка В.І., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними кредитних договорів та договору іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен банк Аваль») звернулося до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 06 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладений генеральний кредитний договір № 010/01-04/08-466, а в його рамках кредитні договори № № 010/01-04/08-467, 010/01-04/08-468 та 010/01-04/08-469 на загальну суму. еквівалентну 348 000 доларів США.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_7 укладені такі угоди: договір поруки між банком та ОСОБА_9 від 06 серпня 2008 року; договір іпотеки між банком та ОСОБА_7 від 08 серпня 2008 року, за яким в іпотеку передано нежитлову будівлю закусочної по АДРЕСА_3; договір іпотеки між банком та ОСОБА_8 від 11 серпня 2008 року, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на порушення ОСОБА_7 кредитних зобов'язань та виникнення станом на 08 квітня 2011 року заборгованості у загальному розмірі 533 969, 14 доларів США (4 252 904 грн 02 коп.), банк просив стягнути кредитну заборгованість солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 та звернути стягнення на заставлене майно за договорами іпотеки.

У грудні 2010 року ОСОБА_7 звернулася з зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про визнання недійсними кредитних договорів та договору іпотеки.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2011 року позов банку задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» кредитну заборгованість у розмірі 533 969,14 доларів США, що еквівалентно 4 252 904 грн 02 коп., з яких: 345 940,56 доларів США (2 755 312 грн 78 коп.) - заборгованості за тілом кредиту, 140 240,97 доларів США (1 116 977 грн 25 коп.) - за відсотками, та 47 787,61 доларів США (380 613 грн 99 коп.) - пені.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено. Провадження у справі в частині позову до ОСОБА_9 закрито.

Додатковим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 серпня 2012 року у задоволенні вимог ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2012 року рішення Корабельного районного суду Миколаївської області від 21 червня 2011 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року додаткове рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 серпня 2012 року в частині відмови в позові до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за генеральним кредитним договором від 06 серпня 2008 року № 010/01-04/08-466 у розмірі 533 969,14 доларів США, що еквівалентно 4 252 904 грн 02 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_8, за договором іпотеки від 11 серпня 2008 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_8

Вирішено реалізацію предмета іпотеки здійснити шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог закону України «Про іпотеку» з початковою ціною предмета іпотеки, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додаткове рішення в іншій частині залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено генеральний кредитний договір № 010/01-04/08-466, а в його рамках кредитні договори № № 010/01-04/08-467, 010/01-04/08-468 та 010/01-04/08-469 на загальну суму. еквівалентну 348 000 доларів.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_7 поряд з договором поруки, укладені іпотечні договори: договір іпотеки між банком та ОСОБА_7 від 08 серпня 2008 року, за яким в іпотеку передано нежитлову будівлю закусочної по АДРЕСА_3; договір іпотеки між банком та ОСОБА_8 від 11 серпня 2008 року, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, банк просив одночасно стягнути з ОСОБА_7 кредитну заборгованість та звернути стягнення на предмети іпотеки, які належать як позичальнику (ОСОБА_7), так і іншому іпотекодавцю (ОСОБА_8).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2012 року, з ОСОБА_7 стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 533 969,14 доларів США (4 252 904,02 грн). Рішення суду в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_7 позивач не оскаржував та рішення суду в цій частині набрало законної сили.

Отже, стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_7 основним судовим рішенням перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки, який належить їй, як позичальнику, додатковим судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду не вбачала підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю закусочної по АДРЕСА_3 за договором іпотеки, укладеним між банком та ОСОБА_7 08 серпня 2008 року.

Але наявність судового рішення про стягнення з боржника кредитної заборгованості не позбавляє банк права на подальше (а не одночасне) звернення з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить позичальнику, якщо судове рішення боржник не виконує (постанова ВСУ від 04 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13).

Скасовуючи частково додаткове рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що іпотекодавець за договором іпотеки від 11 серпня 2008 року - ОСОБА_8 - є відмінним від особи позичальника, що не перешкоджає одночасному стягнення заборгованості з боржника із зверненням стягнення на предмет іпотеки за зазначеним договором.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 9, 42 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз'яснив, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві (частина 1 статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суми заборгованості за основним зобов'язанням лише у разі, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень статті 11 Закону (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-53цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1935цс15, від 04 листопада 2015 року у справах № № 6-1120цс15, 6-340цс15, від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15.

Таким чином, апеляційний суд вищевикладеного не врахував, належним чином не дотримав вимогч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положеннь п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік