Справа № 204/1996/16-ц
Провадження № 2/204/1196/16
УХВАЛА

23 березня 2016 року суддя Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Черкез Д.Л., ознайомившись з матеріалами позовної заяви громадської організації «Юридичний центр захисту прав споживачів» який діє на захист та в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2016 року до суду надійшла позовна заява громадської організації «Юридичний центр захисту прав споживачів» який діє на захист та в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» про захист прав споживачів.

Ознайомившись з позовною заявою, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 28 ЦПК України встановлено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

За приписами ст. 39 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

У певних випадках Законом передбачена можливість участі у цивільному процесі органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 45 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, які підтверджують наявність поважних причин, що унеможливлюють самостійне звернення цих осіб до суду для захисту своїх прав, свобод та інтересів.

З метою захисту прав і свобод людини і громадянина у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини може особисто або через свого представника звертатися до суду з позовом (заявою), брати участь у розгляді справ за його позовними заявами (заявами), а також на будь-якій стадії розгляду вступати у справу, провадження в якій відкрито за позовами (заявами) інших осіб, подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, у тому числі у справі, провадження в якій відкрито за позовом (заявою) іншої особи. При цьому Уповноважений Верховної Ради України з прав людини повинен обґрунтувати суду неможливість особи самостійно здійснювати захист своїх інтересів. Невиконання Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини вимог щодо надання зазначеного обґрунтування має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу.

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу.

З аналізу наведених норм вбачається, що умовами можливості участі у цивільному процесі органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, є наявність певних обставин, а саме: - недосягнення особою, в інтересах якої подано позов, повноліття, внаслідок чого вона вважається такою, що не набула повної цивільної процесуальної дієздатності; - недієздатність або обмежена дієздатність особи, в інтересах якої подано позов; - неможливість особи самостійно здійснювати захист своїх прав та інтересів; - а також інші випадки прямо передбачені законодавством.

Водночас, позивачем не обґрунтовано причин неможливості самостійно здійснювати захист своїх прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як і не надано доказів того, що вони є особами, які не мають повної цивільної процесуальної дієздатності.

В позовній заяві Позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 28.11.2013 № 12-рп/2013 у справі № 1-17/2013 та зазначає, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про громадські об'єднання» громадське об'єднання - це добровільне об'єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадська організація - це громадське об'єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про громадські об'єднання» громадське об'єднання має право звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами. В той же час, право звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб, вказаним Законом не передбачено.

Дійсно, згідно п. 2.3 Статуту Громадської організації «Юридичний центр захисту прав споживачів», до прав вказаної організації належить: право представляти і захищати свої законні інтереси та законні інтереси членів (учасників) організації, інших осіб, які звернулись до організації, у державних та громадських органах, установах організаціях та підприємствах; а також право бути позивачем, відповідачем, третьою особою в усіх судових органах України у випадках захисту законних інтересів та прав організації, її членів, учасників та осіб, які звернулись до організації відповідно до її мети.

Тобто, уставом передбачено право бути позивачем з метою захисту законних прав самої організації або її членів у відносинах, які виникають з діяльності цієї організації, а не у випадках з метою захисту прав її членів, які виникають з правовідносин, у яких ці члени виступають як самостійні субєкти цивільних правовідносин.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є захист прав та інтересів ОСОБА_1Є та ОСОБА_2, які виникли в них у відносинах з Відповідачем, не як з членами громадської організації до складу якої вони входять, а як самостійними субєктами цивільних правовідносин.

Щодо наявності відповідного спеціального Закону, який визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб суд зазначає, що таким Законом є Закон України «Про захист прав споживачів».

Згідно ст. 24 ЗУ «Про захист прав споживачів» з метою захисту своїх законних прав та інтересів споживачі мають право об'єднуватися у громадські організації споживачів (об'єднання споживачів).

Права громадських організацій споживачів (об'єднань споживачів) визначені статтею 25 вказаного закону.

Відповідно до п.п. 9) та 10) ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про захист прав споживачів» об'єднання споживачів мають право:

п. 9) - звертатися з позовом до суду про визнання дій продавця, виробника (підприємства, що виконує їх функції), виконавця протиправними щодо невизначеного кола споживачів і припинення цих дій;

10) - відповідно до законодавства захищати у суді права споживачів, які не є членами громадських організацій споживачів (об'єднань споживачів).

З наведеного вбачається, що законодавець розмежовує поняття «має право звернутися до суду» та «має право захищати у суді права споживачів», які не є тотожними, та за своєю правової природою та змістом є різними правами.

Таким чином, Законом передбачено право об'єднання споживачів звернутися до суду з позовом на захист прав, свобод та інтересів інших осіб, лише у випадку звернення з вимогою про визнання дій продавця (виконавця) протиправними щодо невизначеного кола споживачів і припинення цих дій, та захищати у суді права споживачів, які не є членами громадських організацій.

Даний цивільний позов не підпадає під визначені в Законі випадки, оскільки предметом розгляду даної справи є захист прав саме ОСОБА_1Є та ОСОБА_2, які в свою чергу є членами громадської організації, що позбавляє можливості ГО «Юридичний центр захисту прав споживачів» захищати у суді їх права у відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про захист прав споживачів».

З огляду на наведене суд не приймає до уваги посилання позивача на рішення Конституційного суду Українивід 28.11.2013 № 12-рп/2013 у справі № 1-17/2013, оскільки в обґрунтування свого права на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів інших осіб, Позивач наводить лише складові частині вказаного рішення вириваючи їх з контексту, та тлумачить його на свою користь.

Рішення конституційного суду Українивід 28.11.2013 № 12-рп/2013 ухвалено у справі за конституційним зверненням асоціації «Дім авторів музики в Україні» щодо офіційного тлумачення положень пункту 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у взаємозв'язку з положеннями пункту "г" частини першої статті 49 Закону України «Про авторське право і суміжні права». У вказаному рішенні суд вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення пункту 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року N 3674-VI з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями пункту "г" частини першої статті 49 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року N 3792-XII з наступними змінами необхідно розуміти так, що організації колективного управління майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, утворені відповідно до частини другої статті 47 Закону України «Про авторське право і суміжні права», не належать до тих платників судового збору, які звільняються від його сплати у разі звернення до суду із заявами щодо захисту прав та інтересів інших осіб у випадках, передбачених законодавством.

За таких обставин суд зазначає, що обовязковими до виконання, згідно статті 69 ЗУ «Про Конституційний суд України», є виключно рішення і висновки Конституційного Суду України, а не мотиви та обґрунтування, наведені у рішенні суду.

Підсумовуючи наведене приходжу до висновку, що позовну заяву на захист та в інтересах ОСОБА_1Є та ОСОБА_2 подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 121 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 26-30, 45, 121 ЦПК України, суд, -

У х в а л и В:

Позовну заяву громадської організації «Юридичний центр захисту прав споживачів» який діє на захист та в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» про захист прав споживачів повернути позивачу.

Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Копію ухвали суду разом із заявою та всіма додатками до неї надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Д.Л. Черкез