Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 317/35/16Головуючий у 1-й інстанції Сакоян Д.І..
Пр. № 22-ц/778/2841/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який протягом розгляду справи уточнював, та остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. на загальну суму 4337282,31 грн., з яких: сума основного боргу - 1999584,00 грн.; 3% за користування грошовими коштами - 2305949,19 грн.; штраф за порушення терміну повернення - 12211,20 грн., пеня за порушення терміну повернення позики - 19537,92 грн., а також судовий збір у розмірі 6890,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що між ним та відповідачем були укладені договори позики від 07.10.2012 р. на суму 8600 доларів США, 01.12.2012 р. на суму 19 000 доларів США, 07.03.2013 р. на суму 30 000 доларів США, 11.03.2013 р. на суму 20 000 доларів США. За умовами цих договорів він надав відповідачу позику, а відповідач зобов'язався повернути її у визначені договорами позики строки. Пунктом 5.1 всіх договорів позики передбачено, що по закінченню строку, вказаного в п. 4.1 договору, позичальник зобов'язується протягом 3-х робочих днів повернути позику позикодавцю. У разі порушення терміну повернення позики позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 5 % від не поверненої суми та пеню у розмірі 0,1 % за кожний день затримки від неповерненої суми (п. 5.3 укладених договорів позики). Також договорами позики передбачено, що за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцеві відсотки у розмірі 3 % за календарний місяць, відсотки сплачуються одночасно з поверненням всієї суми позики. Також зазначає, що зобов'язання за договорами позики виконав належним чином, а саме надав ОСОБА_2 позики у сумах, визначених договорами, а відповідач отримав їх, про що на зворотному боці договорів є його підписи. Проте ОСОБА_2 свої зобов'язання за договорами позики не виконав, а саме не повернув надані йому грошові кошти.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 4217583 грн. 78 коп., з яких:

- за договором позики від 07.10.2012 р. у розмірі 492249 грн. 05 коп., яка складається з: сума основного боргу - 216849 грн. 80 коп.; відсотки за користування грошовими коштами - 258051 грн. 27 коп.; пеня у розмірі 17347 грн. 98 коп.;

- за договором позики від 01.12.2012 р. у розмірі 1049200 грн. 07 коп., яка складається з: сума основного боргу - 479086 грн. 79 коп.; відсотки за користування грошовими коштами - 570113 грн. 28 коп.;

- за договором позики від 07.03.2013 р. у розмірі 1606852 грн. 04 коп., яка складається з: сума основного боргу - 756452 грн. 82 коп.; відсотки за користування грошовими коштами - 850399 грн. 22 коп.;

- за договором позики від 11.03.2013 р. у розмірі 1069282 грн. 62 коп., яка складається з: сума основного боргу - 504301 грн. 88 коп.; відсотки за користування грошовими коштами - 564980 грн. 74 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6699 грн. 85 коп.

Позивач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції змінити, виклавши резолютивну частину наступним чином: «Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01.12.2012 р. у розмірі 251626 грн. 72 коп., яка складається з суми основного боргу 251626 грн. 72 коп.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2516 грн. 27 коп.».

Позивач ОСОБА_3 подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 212-214).

У судове засідання 13 жовтня 2016 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи, зокрема за допомогою інших засобів зв'язку (мобільного), що узгоджується із вимогами ст. 74 ч. 6 ЦПК України (а.с. 201), відповідач ОСОБА_2 не з'явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки відповідача ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника за довіреністю (а.с. 211) ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді - доповідача апеляційного суду Запорізької області Гончар М.С. у цій справі відмовлено.

Заслухавши у судовому засіданні 13 жовтня 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

- представника відповідача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 211) ОСОБА_4, який у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначав, що ОСОБА_2 не оспорює той факт, що він отримував від позивача за всіма вищезазначеними договорами позики кошти у вказаних у договорах розмірах, це також підтверджується підписами ОСОБА_2 на цих договорах на зворотному боці, належність яких саме йому ОСОБА_2 також не оспорює; надати інші докази повернення ОСОБА_2 коштів за цими договорами позики ОСОБА_3, крім тих, що наявні у матеріалах цієї справи (зокрема три оригінали розписок ОСОБА_2 від 07.03.2013 року на суму 30000,00 доларів США, від 07.10.2012 року на суму 8600,00 доларів США, від 11.03.2013 року на суму 20000,00 доларів США), не має можливості, у ОСОБА_2 на руках відсутні будь-які розписки ОСОБА_3 на підтвердження факту повернення боргу; відповідач ОСОБА_2 вважає, що у нього перед ОСОБА_3 залишився борг лише за договором позики від 01.12.2012 року і лише на суму основного боргу 10000,00 доларів США;

- та позивача ОСОБА_3, який у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначав, що отримання позики позичальником оформлювалась сторонами відповідними договорами позики із розпискою позичальника про отримання коштів від ОСОБА_3 на зворотному боці цих договорів, а не розписками позичальника ОСОБА_2, останні взагалі не можна приймати до уваги у цій справі, як докази;

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, оглянувши за клопотанням позивача надані ним у судовому засіданні оригінали договорів позики сторін від 07.10.2012 року, від 01.12.2012 року, від 07.03.2013 року, від 11.03.2013 року та посвідчивши копії останніх, які наявні у матеріалах цієї справи (а.с. 7-10), дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право: постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін (п. 1); скасувати рішення першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п. 2); змінити рішення (п. 3).

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 3, 10 - 11, 15, 57-60, 88, ст.ст. 214-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи по суті правильно виходив з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із п. 1.1 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р., укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.7-10), позикодавець надає позичальнику позику у сумі, вказаній в розділі 2 цього договору, а позичальник зобов'язується повернути її у визначений цим договором строк.

Пунктом 5.4 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. передбачено плату за користування позикою у розмірі 3% за календарний місяць, відсотки сплачуються одночасно з поверненням всієї суми позики.

Згідно із п. 5.1 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р., укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, по закінченні строку, вказаного в п. 4.1 договору, позичальник зобов'язується протягом трьох робочих днів повернути позику позикодавцю. Пунктом 5.2 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. визначено, що позика повертається готівкою.

За змістом п. 5.3 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. у разі порушення терміну повернення позики позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 5% від неповерненої суми та пеню у розмірі 0,1% за кожний день затримки він не поверненої суми.

Вищезазначені договори позики сторін від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. набули чинності з моменту надання позики і діють до моменту остаточного виконання сторонами обов'язків, що виникли на підставі договорів, про що видаються відповідні розписки (п. 6.1 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р.).

Відповідно до п. 2.1 договору позики від 07.10.2012 р. загальна сума позики складає 8600,00 доларів США. Строк повернення визначений у п. 4.1 договору позики від 07.10.2012 р. - 31 жовтня 2012 року.

Крім того, 06.11.2012 р. ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 1000,00 доларів США на тих же умовах.

Відповідно до п. 2.1 договору позики від 01.12.2012 р. загальна сума позики складає 19000,00 доларів США. Строк повернення визначений у п. 4.1 договору позики від 01.12.2012 р. - 31 грудня 2012 року.

Відповідно до п. 2.1 договору позики від 07.03.2013 р. загальна сума позики складає 30000,00 доларів США. Строк повернення визначений у п. 4.1 договору позики від 07.03.2013 р. - 31 грудня 2013 року.

Відповідно до п. 2.1 договору позики від 11.03.2013 р. загальна сума позики складає 20000,00 доларів США. Строк повернення визначений у п. 4.1 договору позики від 11.03.2013 р. - 31 травня 2013 року.

За приписами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Сторонами не заперечуються ані факти укладання даних договорів, ані суми позик чи факти їх отримання позичальником від позикодавця.

В судовому засіданні позивач та відповідач визнали, що за договором позики від 07.10.2012 р. ОСОБА_2 сплатив відсотки ОСОБА_3 у визначеному договором розмірі до 31.12.2012 р. включно, про що свідчать відповідні записи позивача на звороті договору позики від 07.10.2012 р.

Крім того, в суді першої інстанції позивач та відповідач визнали, що за договором позики від 01.12.2012 р. ОСОБА_2 сплатив відсотки ОСОБА_3 у визначеному договором розмірі до 31.12.2012 р. включно, про що свідчать відповідні записи позивача на звороті договору позики від 01.12.2012 р.

Зазначені обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами у суді першої інстанції.

Ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, на підставі ч. 2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом.

В силу вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суд першої інстанції після оцінки належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, дійшов до правильного висновку, що ОСОБА_2 не сплатив заборгованість за вищезазначеними договорами позики, яка є предметом остаточно уточнених позовних вимог позивача у цій справі. При цьому суд першої інстанції правильно виходив з приписів ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України та враховував, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів повної чи часткової сплати заборгованості, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами.

Суд першої інстанції правильно не прийняв в якості доказів належного виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем у цій справі, факти наявності розписок від 07.10.2012 р., від 07.03.2013 р., від 11.03.2013 р. у відповідача, оскільки п. 6.1 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. встановлено, що остаточне виконання має бути підтверджено відповідними розписками, тобто розписки, виходячи зі змісту укладених договорів, мають складатись після повного виконання позичальником своїх зобов'язань перед позикодавцем, а не при отриманні позики. При цьому підтвердження факту виконання зобов'язань не ставиться в залежність від повернення розписки, що була підтвердженням факту надання самої позики. Крім того, суд першої інстанції правильно врахував, що факти передання грошових коштів за договорами позики підтверджені відповідними написами на зворотах укладених договорів позики, а самі договори не містять жодних посилань на необхідність додержання саме такої процедури, на яку посилається відповідач. За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав вважати, що надані відповідачем розписки від 07.10.2012 р., від 07.03.2013 р., від 11.03.2013 р. дійсно є невід'ємними частинами відповідних договорів, складались відповідачем саме при укладанні відповідних договорів позики, а лише їх наявність у відповідача є підтвердженням належного виконання позичальником своїх зобов'язань перед позикодавцем. Також суд першої інстанції правильно врахував, що вони носять односторонній характер, а їх зміст стосується лише суми позики, однак ніяк не стосується відсотків за користування коштами.

Таким чином, за договором позики від 07.10.2012 р. відповідач не сплатив позивачу суму позики у сумі 8600,00 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами з 07.10.2012 р. по 20.04.2016 р. у розмірі 3% на місяць.

Отже, заборгованість складає:

- сума позики: 8600,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення - 28.04.2016 р.) = 216849,80 грн.;

- відсотки за користування позикою з 07.10.2012 р. по 20.04.2016 р.: 10234,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення - 28.04.2016 р.) = 258051,27 грн.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Дійсно відповідачем ОСОБА_2 було заявлено у суді першої інстанції про застосування строку позовної давності (заява від 09.03.2016 р. а.с. 53).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Вирішуючи питання щодо застосування трирічного строку позовної давності щодо основного зобов'язання та відсотків, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Застосування строку позовної давності можливе лише у разі, коли існують правові підстави для задоволення позову і факт пропуску позовної давності є підставою для відмови у позові. У даному разі відповідач у суді першої інстанції одночасно зазначав і про повне виконання зобов'язань за даним договором позики, що де-юре слід розглядати як самостійну підставу для відмови у позові і про необхідність застосування строку позовної давності, що також є самостійною підставою для відмови у позові.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 у суді першої інстанції визнав, що за договором від 07.10.2012 р. продовжував користуватись грошима до січня 2013 року, а позивач звернувся до суду 30.12.2015 р., тож факт звернення відбувся в межах трирічного строку позовної давності. Крім того, в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 визнав, що за договором позики від 07.10.2012 р. він сплатив відсотки ОСОБА_3 у визначеному договором розмірі до 31.12.2012 р. включно, про що свідчать відповідні записи позивача на звороті договору позики від 07.10.2012 р., а останній платіж вчинено 31.12.2012 р., і це також свідчить про визнання боргу боржником, переривання строку позовної давності та додержання позивачем загального трирічного строку позовної давності.

Щодо договору позики від 01.12.2012 р. суд першої інстанції правильно виходив з того, що датою повернення позики та відсотків є 31.12.2012 р., позивач до суду першої інстанції звернувся 30.12.2015 р., а тому позивачем не пропущено встановлений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності.

Щодо 1000,00 доларів США, які відповідач отримав від позивача 06.11.2012 р. на тих же умовах, що встановлені договором позики від 07.10.2012 р., суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Як встановлено п. 4.1 договору позики від 07.10.2012 р., строк повернення позики - 31 жовтня 2012 року. На час передачі грошових коштів у сумі 1000,00 доларів США 06.11.2012 р. строк повернення позики у сумі 8600,00 доларів США за цим договором вже сплинув.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що сторонами не встановлено строк виконання даного зобов'язання, а відтак воно має бути виконано протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це.

Вимога про виконання даного зобов'язання позивачем пред'явлена шляхом звернення до суду з відповідними вимогами 21.04.2016 р., коли в судовому засіданні позивач надав суду уточнений позов в якому вперше висунув вимоги щодо необхідності сплати відповідних сум. Тож саме з цієї дати слід відраховувати тридцятиденний строк, встановлений ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Наразі строк виконання даного зобов'язання ще не настав, а тому підстав для стягнення ані основної суми богу, ані відсотків немає. Крім того, наразі немає підстав для нарахування штрафних санкцій.

Крім того, позивачем за договором позики від 07.10.2012 р. нараховані штраф та пеня за невиконання зобов'язань за даним договором позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Разом з тим, як правильно вважав суд першої інстанції, з розрахунку позивача вбачається, що пеня ним нарахована за 80 днів, тобто в межах річного строку позовної даності.

Водночас, суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Базою для нарахування пені позивачем визначена сума у розмірі 9600,00 доларів США. Разом з тим, судом констатовано, що строк виконання зобов'язань щодо 1000,00 доларів США на теперішній час не настав, а тому пеня може бути нарахована лише на основне зобов'язання у сумі 8600,00 доларів США, що еквівалентно 216849,80 грн.

Станом на день винесення судового рішення курс НБУ становить - 1 долар США дорівнює 25,215094 грн. Таким чином, розмір пені дорівнює: 216849,80 грн. х 0,1 % х 80 днів = 17347,98 грн.

Щодо стягнення штрафу за договором позики від 07.10.2012 р., суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами п. 5.3 договору позики від 07.10.2012 р. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даних договорах, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

Цим же п. 5.3 договору позики від 07.10.2012 р. передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за це ж порушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що загальний розмір заборгованості за договором позики від 07.10.2012 р. складає: 216849,80 грн. (неповернена сума позики) + 258051,27 грн. (відсотки за користування позикою) + 17347,98 грн. (пеня за порушення терміну сплати позики) = 492249,05 грн.

За договором позики від 01.12.2012 р. відповідач не сплатив позивачу суму позики у сумі 19000,00 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами з 01.01.2013 р. по 20.04.2016 р. у розмірі 3% на місяць.

Отже, заборгованість складає 1049200,07 грн.:

- сума позики: 19000,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення - 28.04.2016 р.) = 479086,79 грн.;

- відсотки за користування позикою за період з 01.01.2013 р. по 20.04.2016 р.: 22610,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення - 28.04.2016 р.) = 570113,28 грн.

Загальний розмір заборгованості за договором позики від 01.12.2012 р. складає: 479086,79 грн. + 570113,28 грн. = 1049200,07 грн.

За договором позики від 07.03.2013 р. відповідач не сплатив позивачу суму позики у сумі 30000,00 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами з 07.03.2013 р. по 20.04.2016 р. у розмірі 3% на місяць.

Отже, заборгованість складає 1606852,04 грн.:

- сума позики: 30000,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення - 28.04.2016 р.) = 756452,82 грн.;

- відсотки за користування позикою за період з 07.03.2013 р. по 20.04.2016 р.: 33725,80 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення - 28.04.2016 р.) = 850399,22 грн.

Загальний розмір заборгованості за договором позики від 07.03.2013 р. складає: 756452,82 грн. + 850399,22 грн. = 1606852,04 грн.

За договором позики від 11.03.2013 р. відповідач не сплатив позивачу суму позики у сумі 20000,00 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами з 11.03.2013 р. по 20.04.2016 р. у розмірі 3% на місяць.

Отже, заборгованість складає 1069282,62 грн.:

- сума позики: 20000,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення - 28.04.2016 р.) = 504301,88 грн.;

- відсотки за користування позикою за період з 11.03.2013 р. по 20.04.2016 р.: 22406,45 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення - 28.04.2016 р.) = 564980,74 грн.

Загальний розмір заборгованості за договором від 11.03.2013 р. складає: 504301,88 грн. + 564980,74 грн. = 1069282,62 грн.

Загальний розмір за договорами позики складає: 492249,05 грн. (заборгованість за договором позики від 07.10.2012 р.) + 1049200,07 грн. (заборгованість за договором позики від 01.12.2012 р.) + 1606852,04 грн. (заборгованість за договором позики від 07.03.2013 р.) + 1069282,62 грн. (заборгованість за договором позики від 11.03.2013 р.) = 4217583 грн. 78 коп. (чотири мільйони двісті сімнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят три грн. 78 коп.).

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що саме ця сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у цій справі за рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним та його представниками в його запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позов позивачем у цій справі до відповідача про стягнення всіх складових заборгованості за вищезазначеними договорами позики сторін було подано в межах строків позовної давності.

Суд першої інстанції також правильно виходив із презумпції правомірності усіх вищезазначених договорів позики сторін у цій справі (ст. 204 ЦПК України).

Оскільки, сторони у цій справі - позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2, представник останнього у суді першої інстанції факт укладення всіх вищезазначених договорів позики сторонами на вищезазначених у цих договорах умовах та факт отримання ОСОБА_2 позики за всіма цими договорами у розмірах, визначених цими договорами, визнали, а тому ці обставини не підлягали доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

Згідно із ст. 627 ч. 1 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Сторонами за вищезазначеними умовами договорів позики були визначені відсотки (п.5.4.) та пеня (п.5.3), відносно яких суд першої інстанції правильно вважав, що останні також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за цими договорами у цій справі в межах позовних вимог позивача.

Оскільки, в силу вимог ст. 526 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог та вимог цього Кодексу.

А відповідач ОСОБА_2 не довів належними, допустимими доказами у цій справі у суді першої інстанції, що він повернув ОСОБА_3 за договором позики від 07 жовтня 2012 року суму позики 8600 доларів США, за договором позики від 01.12.2012 року - суму позики 19000,00 доларів США, за договором позики від 07.03.2013 року - суму позики 30000,00 доларів США, за договором позики від 11 березня 2013 року - суму позики 200000,00 доларів США.

Хоча в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, позивач ОСОБА_3 факт повернення йому цих сум позики за всіма цими договорами позики сторін не визнав взагалі у суді першої інстанції, а визнав лише факт сплати відповідачем частини відсотків за частиною цих договорів, які він врахував при проведенні свого розрахунку заборгованості відповідача за вищезазначеними договорами та заявленні ним позовних вимог у цій справі.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Не можна вважати належними, допустимими доказами у цій справі на підтвердження факту повернення позики ОСОБА_2 ОСОБА_3 за договорами позики сторін (від 07.03.2013 року на суму 30000,00 доларів США, від 07.10.2012 року на суму 8600,00 доларів США, від 11.03.2013 року на суму 20000,00 доларів США) розписки позичальника ОСОБА_2 від 07.03.2013 року на суму 30000,00 доларів США, від 07.10.2012 року на суму 8600,00 доларів США, від 11.03.2013 року на суму 20000,00 доларів США (оригінали надані суду першої інстанції для долучення у матеріали цієї справи саме боржником ОСОБА_2 а.с. 100-102) та покази будь-яких свідків та зокрема свідка ОСОБА_5, на підтвердження будь-якого повернення, зокрема часткового, суми позики за договором позики від 01.12.2012 року на суму 19000,00 доларів США.

Оскільки, хоча дійсно в силу вимог ст. 545 ч. 3 ЦК України наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Однак, позикодавець ОСОБА_3 не визнав, а позичальник ОСОБА_2 у цій справі не довів у суді першої інстанції, що вищезазначені договори позики сторін оформлювались саме борговими документами позичальника ОСОБА_2 у вигляді вищезазначених розписок (а.с. 100-102, ст. 545 ч. 2 ЦК України), а не договорами позики (засвідчені судом першої та апеляційної інстанції копії договорів а.с. 7-10) із розпискою ОСОБА_6О. на кожному з них на зворотньому боці про отримання відповідної суми позики під підписи, факт належності яких саме йому ОСОБА_2 у цій справі у суді не оспорювався, та оригінали яких досі зберігаються саме на руках у позивача (позикодавця) ОСОБА_3

Передача будь-яких грошей позичальником ОСОБА_2 позикодавцю ОСОБА_3 за вищезазначеними договорами позики сторін, та зокрема договором позики сторін від 01.12.2012 року на суму 19000,00 доларів США, на виконання умов цих договорів, зокрема п. 6.1 та вимог ст. 545 ч. 1 ЦК України, має бути підтверджена саме письмовими доказами у вигляді розписок саме позикодавця ОСОБА_3 про одержання у ОСОБА_2 цих грошей.

Будь-які розписки ОСОБА_3 про одержання від ОСОБА_2 будь-яких коштів на виконання будь-яких зобов'язань ОСОБА_2 за будь - яким із вищезазначених чотирьох договорів позики сторін у матеріалах цієї справи відсутні та відповідачем ОСОБА_2 чи представниками останнього суду у матеріали цієї справи не надані.

Відповідач ОСОБА_2 також у цій справі не довів належними, допустимими доказами той факт, що затримка ним виконання будь-якого зобов'язання (повернення суми позики, сплати відсотків, пені тощо) за будь-яким із чотирьох вищезазначених договорів позики сторін виникло саме з вини позикодавця ОСОБА_3 та що у суду першої інстанції у цій справі були підстави при визначенні розміру заборгованості за будь-яким із договорів позики сторін, та зокрема від 01.12.2012 року на суму 19000,00 доларів США, застосувати вимоги ст. 613 ЦК України (прострочення кредитора) та зокрема ч. 4 цієї статті (боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Судом першої інстанції оскаржуємим рішенням також правильно, з додержанням вимог ст. ЦПК України, зокрема ст. 88, вирішено питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, встановлено, що ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року (а.с. 168) ОСОБА_2 сплату судового збору в сумі 7579,00 грн. на подачу ним вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі було відстрочено до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду цієї справи.

У разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, з ОСОБА_2 слід стягнути цей судовий збір (7579,00 грн. за подачу апеляційної скарги) у дохід держави за цим судовим рішенням.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) у дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги 7579,00 грн. (сім тисяч п'ятсот сімдесят дев'ять гривень).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Осоцький І.І.