АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/2030/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2318/16Головуючий у 1-й інстанції Степура А. А. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Хіль Л.М.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Колодюк О.П.,

апелянта ОСОБА_2,

представника апелянта ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_5, визначивши третіми особами ТОВ «Добробит» та Крюківський РВ у м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області, прохаючи суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що він є квартиронаймачем кв. АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані чотири особи, а саме він, його дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Не зважаючи на реєстрацію в спірній квартирі відповідачка з 1996 року і по теперішній час в квартирі не проживає, плату за комунальні послуги не здійснює. Фактично весь цей час вона проживає в будинку свого дідуся за адресою, м.Кременчук, вул. Рєпіна, 66. Він як квартиронаймач та члени його сім`ї несуть матеріальні витрати по оплаті комунальних послуг з урахуванням її реєстрації в квартирі, що з огляду на постійне зростання тарифів за надавані послуги є досить затратно. Відповідач їхні витрати жодним чином не відшкодовує, а отримати субсидію на відшкодування комунальних платежів він також не має змоги, так як не може надати відомості про доходи відповідачки. Вказав, що неодноразово прохав відповідачку знятися з реєстрації в спірній квартирі, але зробити це в добровільному порядку вона відмовляється, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів.

Ухвалою суду від 26 травня 2016 року замінено третю особу Крюківський РВ УДМС України в Полтавській області на Крюківську районну адміністрацію виконавчого комітету Кременчуцької міської ради (а.с. 28).

Також, ухвалою від 26 травня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Кременчуцьку міську раду (а.с. 29).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, прохав його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначив, що судом першої інстанції не встановлено та не зазначено періоду, коли саме між відповідачкою та позивачем виникли неприязні стосунки. Також апелянт вказав, що судом не враховано пояснення свідків, які вказували на те, що відповідачка в квартирі не проживає з 1996 року. У порушення роз`яснень, вкладених в постанові Пленуму ВСУ № 2 від 12 квітня 1985 року, судом не з`ясовано причини відсутності відповідача у встановлені строки, в разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Як на поважні причин відсутності відповідачки за місцем реєстрації, суд вказав на неприязні стосунки між нею та позивачем, проте, враховуючи значний термін відсутності відповідача за місцем проживання (20 років) суд першої інстанції в своєму рішення не вказав, з якого часу між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки та чи були такі стосунки причиною відсутності відповідача за місцем проживання усі 20 років.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід задовольнити у зв`язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Виходячи з п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з нормою ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб.

На підставі вимог ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності, а власник може звернутися до суду з вимогою про припинення вчинення іншою особою дій, які порушують його право власності та з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.61 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з нормою ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64 ЖК).

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімёї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї (ч.3 ст.64 ЖК).

У відповідності до ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімёї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч. 3 ст. 71 ЖК України, зазначено перелік випадків, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини у строк понад шість місяців.

Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Виходячи зі змісту ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою виданою керівником ТОВ «Добробит» від 29.03.2016 року (а.с. 5).

Відповідно до інформації з довідки ТОВ «Добробит» від 23.06.2016 року за адресою кв. АДРЕСА_1 зареєстровано з 11.03.1988 року чотири особи: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (наймач), ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (дружина наймача), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (донька), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (син) (а.с. 66).

Згідно з актом від 29.03.2016 року, складеного фахівцем відділу по зверненням громадян ТОВ «Добробит» Хлібутіною С.Т. зі слів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, підтверджено факт не проживання громадянки ОСОБА_5, 1979 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 з 1996 року по дату складення акту (а.с. 6).

Відповідно до акту від 23 червня 2016 року, що складений фахівцем відділу по зверненню громадян ТОВ «Добробит» Хлібутіною С.Т. зі слів громадян ОСОБА_9 (адреса реєстрації: АДРЕСА_6), ОСОБА_10 (адреса реєстрації: АДРЕСА_7), підтверджено факт не проживання громадянки ОСОБА_5, 1979 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 з 1996 року по час складення акту (а.с. 65).

В судовому засіданні, що відбулось 14.06.2016 року, свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_10 підтвердили факт не проживання ОСОБА_5 в кватирі АДРЕСА_1 з 1996 року (а.с. 53-54).

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ОСОБА_4, як основний наймач квартири АДРЕСА_1, має право на усунення перешкод у користуванні ним вказаним житловим приміщенням, які йому чинить ОСОБА_5, яка є рідною донькою дружини позивача, у вигляді небажання знятися з реєстрації у цій квартирі.

Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, виходив з відповідачка дійсно не проживає у квартирі з 1994 року, проте, вона не проживає у вказаній квартирі з поважних причин, а саме у зв`язку з перешкоджанням в цьому позивачем, що не заперечувалось останнім у судовому засіданні.

З пояснень, наданих представником апелянта у судовому засіданні колегією суддів встановлено, що з 1994 року відповідачка у квартирі не проживає, так як добровільно переїхала батьків її матері одразу після закінчення школи. З того часу фактично не підтримувала зв`язку з мешканцями, що зареєстровані у спірній квартирі, не брала участі у сплаті комунальних послуг. Також пояснив, що конфлікт між сторонами виник не одразу з 1996 року, тоді особі ніхто не перешкоджав проживати у квартирі, негативні відносини між сторонами почались після відмови відповідачки знятись з реєстрації. Представник апелянта також пояснив, що твердження позивача про те, що він «не пускав і не буде пускати» відповідачку до квартири, де вона зареєстрована, стосується періоду, коли остання відмовлялась знятися з реєстрації, з 1994 року їй ніхто перешкод задля проживання не чинив, що останньою не спростовано.

Колегія суддів констатує наявність у матеріалах справи належним чином оформленого акту мешканців будинку, де розташована спірна квартира, яким встановлено факт не проживання особи за зареєстрованим місцем проживання з 1996 року, що складений 23 червня 2016 року фахівцем відділу по зверненням громадян ТОВ «Добробит» із пояснень ОСОБА_10 та ОСОБА_9 Даний акт у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України є належним та допустимим доказом на підтвердження вищезазначеної обставини.

Належними у розумінні вищевказаних норм цивільного процесуального кодексу є і пояснення свідків, що були надані у судовому засіданні, що підтвердили факт не проживання відповідачки у квартирі з 1996 року.

Щодо врахування при постановленні рішення судом першої інстанції усних пояснень відповідачки про те, що це позивач їй чинив перешкоди проживання у квартирі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У ч. 3 ст. 71 ЖК України, зазначено вичерпний перелік випадків, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини у строк понад шість місяців, до якого не віднесено випадок, коли особа виїхала з житлового приміщення до іншого житлового приміщення з причин неможливості співжиття із іншими мешканцями житлового будинку.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 протягом часу, що перевищує встановлений у законі термін, відсутня у зазначеній квартирі, що вона з власної волі не знялась з реєстрації у зазначеній квартирі, вона чинить позивачеві перешкоди у користуванні ним як квартиронаймачем квартирою. З цих підстав суд вважає право позивача на користування житловим приміщенням порушеним, а тому таким, що підлягає захисту. Захистити його порушене право колегія суддів вважає за можливе у запропонований позивачем спосіб - шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 липня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі: Л.М. Хіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно: Л.М. Хіль