АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Калиновського А.Б.

Суддів - Єлізаренко І.А., Лаченкової О.В.

При секретарі - Гулієву М.І.о

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Альфа Банк", ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ "Альфа Банк", ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 серпня 2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний № 0301/0808/71-160, договір відповідно до якого позичальнику було надано кредит, а також договір іпотеки № 0301/0808/71-160/71 від 14.08.2008 року.

Між ОСОБА_4, ОСОБА_3 і ВАТ «Сведбанк» на забезпечення виконання кредитного договору № 0301/0808/71-160 було укладено договори поруки № 0301/0808/71-160-Р-1 від 14.08.2008 та № 0301/0808/71-160-Р-2 від 14.08.2008.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд правильно виходив з того, що при підписанні спірного кредитного, іпотечного договору та договорів поруки сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Позивач погодився на умови про надання кредиту як такі, що його влаштовували.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що в порушення вимог закону, відповідачем йому не надана інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що призвело до порушення його прав як споживача, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно п. 10.13. кредитного договору, підписанням цього договору, позичальник підтверджує, що перед укладанням цього договору, банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в повному обсязі.(а.с. 11 т. 1).

Перед підписанням даного договору, позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог п.2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Відповідно до п. 10.1. кредитного договору, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови кредитування для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема умови про зміст, форму правочину, осіб, які мають намір укласти правочин.

Згідно з умовами ст. 368 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відноситься і волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Принцип, свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Таким чином, ОСОБА_2 самостійно, розуміючи свої дії та їх наслідки, уклав кредитний договір, засвідчивши своїм підписом ознайомлення з його умовами та їх прийнятність до виконання.

Крім цього, кредитний договір укладений у письмовій формі, сторони кредитного

договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Посилання ОСОБА_2 на несправедливі умови кредитного договору є необґрунтованими, оскільки відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику (позивачеві), це виходить зі змісту положень ст. 1046,1064 ЦК України.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зміст кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_2 не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Сторони договору в момент його укладення підтвердили наявність в них необхідного обсягу цивільної дієздатності. Кредитний договір вчинений у встановленій законодавством України письмовій формі, та був спрямований на реальне настання правових наслідків - врегулюванні між ОСОБА_2 та банком кредитних відносин, які виникли на підставі укладення зазначеного договору.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що банком були порушені умови валютного кредитування, а апелянт не був обізнаний про валютні ризики не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Згідно Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. На підставі ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ВАТ «Сведбанк» мав право надавати кредити в доларах США на підставі генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення банківських операцій. Банківська ліцензія №38, видана ВАТ «Сведбанк», надає право ВАТ «Сведбанк» здійснювати банківські операції, зокрема - визначені частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тобто надавати кредити в іноземній валюті.

Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносить до кредитних операцій операції, зазначені у п. 3 ч. 1 статті 47 вказаного Закону. При цьому, під терміном «кошти» згідно статті 2 вказаного закону, розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з частиною 3 статті 47 вищезгаданого закону дана операція належить до виключно банківської операції, здійснювати яку дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Резиденти України мають право розпоряджатися отриманим кредитом в іноземній валюті за умовами, передбаченими кредитним договором.

Згідно зі статтями 47, 49 і частиною 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтями 1054, 1055 Цивільного кодексу України комерційні банки здійснюють кредитне обслуговування позичальників на договірних умовах.

Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 3), Закон України «Про Національний банк» (стаття 35) визначаючи національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. Пункт 2 статті 524 Цивільного кодексу України та частина 2 статті 198 Господарського кодексу України прямо дозволяє сторонам визначити грошові зобов'язання в іноземній валюті.

Визначення грошового зобов'язання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що передача прав вимоги від одного банку іншому була виконана з порушенням норм діючого законодавства є необґрунтованими, оскільки дані договори є нотаріально посвідченими.

І на договорі між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» і на договорі між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» чітко вказано, що посвідчені відповідними нотаріусами.

Окрім того, до заяви про процесуальне правонаступництво до суду першої інстанції додавалися відповідні акти прийому-передачі права вимоги за підписами та печатками всіх сторін.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Таким чином, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: