Справа № 212/4744/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Чайкіна І.Б.,секретарі судового засідання Гавеля Ю.О., за участю:

позивача: ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;

представника відповідача ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду міста ОСОБА_4, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживача, стягнення авансу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживача, стягнення авансу в розмірі 3286 грн. і моральної шкоди в розмірі 2000 грн., мотивуючи свою заяву тим, що 23 березня 2016 року між нею та представниками відповідача, внаслідок психологічного впливу на неї, було підписано договір замовлення № 317 R на організацію передачі у власність по розцінкам виконавця метало пластикового вікна, загальною вартістю 4695,00 грн., та нею було сплачено аванс в сумі 3286,00 грн., залишок сплати за вікно у розмірі 1409,00 грн., вона повинна була внести , як їй пояснили, після доставки вікна через 28 днів. Але через 28 днів їй вікно не доставили, на її звернення , стали вимагати сплату в розмірі 500 грн. за прострочку платежу боргу у сумі 1409,00 грн. Вказала у своїй заяві, що вона не була ініціатором договору, не зверталась до відповідача з приводу придбання вікна. Всі ці дії відповідача призвели її до нервового напруження, хвилювання та страждання. Тому вона вимушена звернутися до суду із вищевказаною заявою, в якій просить стягнути на її користь сплачений нею аванс в розмірі 3286,00 грн. , моральну шкоду яку вона оцінює в розмірі 2000 грн., та припинити дію договору оформленого 23 березня 2016 року, між нею та ФОП ОСОБА_5

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, вважає їх незаконними та не обґрунтованими, про що раніше нею було надано детальні письмові заперечення до суду (24-30).

Заслухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази, матеріали цивільної справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 23 березня 2016 року між позивачем та відповідачем ФОП ОСОБА_5 укладено договір ЕАА17 R.(а.с.6). Відповідно до умов договору замовник (ОСОБА_1Н.) доручила виконавцю (ФОП ОСОБА_6В.) організувати передачу у власність ПВХ конструкцій.

Позивачкою було сплачено кошти у розмірі 3286 (три тисячі двісті вісімдесят шість) грн., що підтверджується товарним чеком (а.с.8). Борг до передачі у власність становить 1409 (одна тисяча чотириста девять) грн., який сплачено не було.

Згідно п. 3.1.1. Договору, борг до передачі у власність повинен бути сплачений Замовником не пізніше 20 (двадцяти) днів з дня внесення авансу.

Також, згідно п. 3.2. Договору, після виконання п. 3.1. (оплата Замовником вартості Виробів), Виконавець зобовязується передати у власність Замовника виготовлені Вироби на протязі 28 робочих днів з моменту укладення Договору (а.с. 6).

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він є онуком ОСОБА_1. 23 березня 2016 року він знаходився в сусідній кімнаті та чув розмову баби з торговим агентом. Вважає, що ОСОБА_1 вмовили під впливом психологічного тиску придбати вироби ПВХ. ОСОБА_1 отримує мізерну пенсію і навіть ремонт не може здійснити. До того ж, вартість виробу завищено у два рази, оскільки вони узнавали про вартість аналогічних виробів.

Відповідачем зазначено, що згідно п. 3.5. Договору, Замовник зобовязаний прийняти готові Вироби особисто, або забезпечити присутність свого представника. У випадку, якщо передача Виробів не була здійснена (холостий виїзд) з вини Замовника, вартість повторної доставки сплачується Замовником і складає 500 (пятсот) гн. за 1 виріб.

Оскільки Позивачка не відчинила двері при доставці Виробів та не прийняла замовлений нею Виріб, то відповідно передача даного Виробу не відбулася саме з її вини, а тому Позивачка повинна була сплатити вартість повторної доставки Виробу, яка складала 500 (пятсот) грн.

01.06.2016 р. ФОП ОСОБА_5 відправила Позивачці листа, в якому повідомляла про необхідність, сплатити борг до передачі у власність у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста девять) грн., та прийняти Вироби відповідно до умов Договору.

12.07.2016 р. ФОП ОСОБА_5 повторно відправила Позивачці листа, в якому знову повідомляла про готовність замовлених нею Виробів, а також, про взаємні зобовязання за Договором (а.с. 36-37).

Проте, надані рекомендовані повідомлення (а.с. 36-37) не містять відміток про одержання вказаних листів, а отже не є доказом отримання вказаної кореспонденції.

До того ж, пунктом 3.5. договору встановлено, що замовник сповіщається про передання виробу за сутки, належних та допустимих доказів такого сповіщення суду не надано.

Отже, щодо застосування статті 853 ЦК України, якою передбачено обовязок замовника прийняти роботу, виконану підрядником, суд відзначає, що не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повідомлення замовника про виконані роботи, тому дана норма права не підлягає застосуванню.

Згідно ч.1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Пунктом 4.1 укладеного договору між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 сторони погодили, що у випадку невиконання замовником п. 3.1 або 3.1.1 щодо сплати вартості виробів даний договір вважається розірваним та всі його додатки недійсними. В разі внесення завдатку і не виконанням п. 3.1 або 3.1.1 завдаток не повертається.

За загальним правилом, форма вини особи, яка не виконала зобов'язання, а також інші обставини, із-за яких зобов'язання не виконане, не мають значення. В цьому проявляється забезпечувальна сутність завдатку, а також основна відмінність завдатку від авансу: в разі невиконання зобов'язання, в рахунок якого переданий аванс, він підлягає поверненню стороні, яка його сплатила.

Статтею 570 Цивільного кодексу України встановлено що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Пунктом 2.2 Договору визначено аванс в сумі 3286 грн. (а.с. 6). Відповідно до товарного чеку від 23 березня 2016 року суму сплачену ОСОБА_1 3286 грн. вказано авансом (а.с. 8).

Сторонами не заперечується, що замовник не сплатила борг у сумі 1409 грн., виготовлений товар не отримала і ці обставини вони підтвердили в судовому засіданні.

На підставі викладеного суд приходить до висновку: оскільки позивач не сплатила повністю кошти за договором на виконання робіт з виготовлення та передачу у власність замовнику металопластикових виробів, і з цих підстав вважає, що пунктом 4.1 укладеного договору між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 сторони погодили, що у випадку невиконання замовником п. 3.1 або 3.1.1 щодо сплати вартості виробів даний договір вважається розірваним, та є підставою для стягнення авансового платежу з відповідача.

Оскільки сторони узгодили в договорі порядок розірвання договору (і ця умова наступила), підстав для визнання його припиненим не має.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування моральної шкоди, позивач зазначила, що протиправними діями відповідача їй була завдана моральна шкода, яка полягала в тому, що вона відчувала моральні страждання, оскільки пережила сильний стрес.

Укладеним 23.03.2016 року між сторонами договором, не передбачено відшкодування моральної шкоди, правовідносини між сторонами випливають з укладеного між ними договору, тому правила зазначеної статті на них не поширюються, оскільки вони регулюють деліктні правовідносини.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", передбачене право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли остання заподіяна небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією.

У відповідності до ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати державного мита за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача ФОП ОСОБА_8 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн. на користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, , 209, 212, 214-215, 221 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживача, стягнення авансу та моральної шкоди, -- задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 3286 ( три тисячі двісті вісімдесят шість ) гривень 00 копійок.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь держави судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу.

Повний текст судового рішення складено та підписано 13.10.2016 року.

Суддя: І. Б. Чайкін