Справа №587/2492/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1480/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 13 січня 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу

та за зустрічними позовами ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про часткове визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнивши (а.с. 49 51), обгрунтовувало тим, що згідно умов кредитного договору від 03 березня 2008 року ОСОБА_3Т отримав у Банку кредит у розмірі 20000 доларів США строком до 02 березня 2010 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 03 березня 2008 року було укладено договір поруки. Позичальник умов договору не виконав, тому в період з 10 серпня 2011 року по 02 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 23101,15 доларів США, яка складається із заборгованості за процентами 4398,50 доларів США та пені за несвоєчасне повернення кредиту 18702,65 доларів США, що Банк і просив стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4

19 листопада 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічними позовними заявами (а.с. 45, 48) та просили суд визнати кредитний договір частково недійсним в частині встановлених зобовязань зі сплати пені (п. 6.1 договору), посилаючись положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, вказують на невигідні та несправедливі умови кредитного договору, на нечітко встановлену умовами договору відповідальність позичальника у випадку порушення ним зобовязань.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 13 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 4398,50 доларів США відсотків за користування кредитними коштами та 116 333 грн 79 коп (що становить 5 000 дол. США) пені. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в дольовому порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» по 7 263 грн 88 коп. з кожного судового збору.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просять його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості і судових витрат та задовольнити їх зустрічні позови. Вважають вимоги Банку безпідставними, оскільки рішенням суду від 13 березня 2012 року з відповідачів були стягнути відсотки за користування кредитом і пеня, тому нарахування цих сум повинно було припинитись. Крім того, вважають умови кредитного договору, якими визначено відповідальність позичальника у випадку порушення зобовязань, несправедливими, нечіткими (двозначними), вчинені на вкрай невигідних умовах під впливом обману. Вказують на непропорційно високий розмір відповідальності позичальника згідно п.п. 6.1, 6.2, 6.3, 6.4 кредитного договору та на розбіжності у зазначені строку позовної давності у п.п. 6.4 та 6.7 договору.

ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі вказує, що триває процедура виконання зазначеного рішення, на майно боржника накладене стягнення за рахунок якого частково буде погашена кредитна заборгованість.

ОСОБА_4 зазначає, що не повинна відповідати за виконання зобовязань за кредитним договором, як поручитель, оскільки Банк відповідно до вимог ст. 559 ЦК України не предявляв до неї вимоги.

Заслухавши пояснення відповідача та представника відповідачки, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника Банку, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги відповідачів підлягають частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд виходив з того, що заборгованість за кредитним договором відповідачами не сплачена, рішення суду від 13 березня 2012 року не виконано, тому вважав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє відповідачів від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, тому стягнув відсотки за користування кредитними коштами за період з 10 серпня 2011 року та частково пеню за несвоєчасне виконання зобовязань. Крім того, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд вважав, що підписуючи кредитний договір сторони врегулювали питання нарахування та сплати розміру пені за порушення виконання грошового зобовязання, а тому не вбачав в цьому питанні порушення прав споживачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо стягнення заборгованості по сплаті кредитних коштів, яка складається з заборгованості по процентам. Проте не можна погодитись з висновком суду щодо визначення розміру пені у доларах США та з визначеним розміром судового збору.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що підставою для звернення до суду стало порушення боржником ОСОБА_3 зобовязань щодо повернення заборгованості суми за кредитним договором від 03 березня 2008 року № 1678-мк.

Перевіряючи доводи позивача, встановлено, що на виконання умов договору ПАТ «ПриватБанк»надав відповідачу на споживчі цілі 20000 доларів США зі сплатою 24 % річних за користування кредитом строком по 02 березня 2010 року (а.с. 12 - 15).

Пунктом 4. 3 договору визначено, що при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку 48 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Згідно п. 2.2.3 договору позичальник зобовязується погашати кредитну заборгованість згідно з Графіком повернення кредиту, процентів та винагороди.

Відповідно до графіка повернення кредиту, позичальник починаючи, з 07 квітня 2008 року, повинен здійснювати щомісячні платежі в розмірі 1063,1 доларів США, які складаються з тіла кредиту та відсотків (зворот а.с. 15).

Крім того, 03 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки на виконання зобовязань ОСОБА_3 по сплаті кредитних коштів в розмірі 20000 доларів США (зворот а.с. 17).

Встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 березня 2012 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, що утворилась станом на 10 серпня 2011 року, у загальному розмірі 298297,55 грн. , з яких: сума заборгованості за кредитом - 14405,54 доларів; сума заборгованості по процентам за користування кредитними коштами - 16708,91 доларів; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 6309,81 дол. США (а.с. 5 6).

Встановлено, що вказане рішення суду не виконано відповідачами.

Із розрахунку позивача вбачається, що з грудня 2008 року позичальник не виконує умов кредитного договору, а тому за новий період з 10 серпня 2011 року по 26 березня 2012 року утворилась заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами у розмірі 4398,5 доларів США (зворот а.с. 7).

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Виходячи із аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягненні відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 4398,50 доларів США у заявлений Банком період з 10 серпня 2011 року по 26 березня 2012, враховуючи строк позовної давності 5 років по вимогам про стягнення процентів, встановлений п. 6.7 договору.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік, що вбачається з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно п. 6.7, 6.1 кредитного договору строк позовної давності по вимогам щодо повернення кредитної заборгованості та неустойки встановлений пять років та сплачується у гривневому еквіваленті.

За розрахунком позивача розмір пені в межах пяти років позовної давності нарахований за період з 10 серпня 2011 року по 02 липня 2015 року складає 18702,65 доларів США.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Із рішення суду вбачається, що визначаючи розмір пені, суд першої інстанції врахував розмір нарахованої суми процентів, тому співмірно стягнув пеню в розмірі 116333 грн., проте одночасно зазначив, що ця сума становить 5000 доларів США.

З огляду на те, що пеня повинна стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні, тому рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру пені в іноземній валюті - доларах США.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, оскільки вбачається, що сторони погодили умови кредитного договору, в тому числі і в частині відповідальності за неналежне виконання зобовязань, крім того, рішенням суду від 13 березня 2012 року, яке набрало законної сили, з відповідачів стягнута сума пені, проте до листопада 2015 року боржники не ставили питання щодо визнання умов кредитного договору недійсними, тому відсутні підстави для скасування рішення суду в цій частині.

Посилання апелянта ОСОБА_4 на те, що вона звільнена від відповідальності по сплаті заборгованості на підставі ст. 559 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки з часу постановлення судового рішення від 13 березня 2012 року відповідачка є солідарним боржником, а не поручителем.

Колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині розподілу судових витрат, що повязані зі сплатою судового збору.

Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, у звязку з частковим задоволенням позову Банку, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір з кожного відповідача в сумі по 2015,04 грн., а також по 2216,54 грн. на користь держави за апеляційний перегляд справи.

Отже, рішення суду в частині визначення судового збору підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 88, 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п. 1, 4; 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 13 січня 2016 року змінити в частині визначення розміру пені в доларах США та судового збору.

Виключити із мотивувальної частини рішення та абзацу першого резолютивної частини рішення слова «що становить 5 000 доларів США».

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі по 2015,04 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за апеляційний перегляд справи у розмірі по 2216,54 грн. з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -