АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів : Перепелюк Л.М., Половінкіної Н. Ю.

при секретарі Костюк Л.С.

за участю: представника апелянта Тимощук Р.М., представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рязань» про визнання правочинів недійсним, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Чернівцях на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 липня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 та ТОВ «Рязань» про визнання правочинів недійсним, посилаючись на наступне.

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 19 квітня 2012 року введено процедуру санації боржника. Ухвалою цього ж суду від 17 січня 2013 року затверджено план санації ТОВ «Будинок торгівлі «Рязань», який розроблено за участю інвестора - ТзОВ «Рязань-Інвест».

02 грудня 2014 року арбітражний керуючий Давидюк P.M., на зборах кредиторів ТзОВ «Будинок торгівлі «Рязань» доповів про заборгованість боржника з виплати заробітної плати працівникам, пропозицію інвестора надати безвідсоткову звороту фінансову допомогу для погашення цієї заборгованості та необхідність у зв'язку із цим укласти відповідний договір. Зборами було прийнято рішення надати керуючому санацією дозвіл на укладення договору безвідсоткової зворотної фінансової вимоги для погашення заборгованості із заробітної плати, яка згідно Графіку погашення зобов'язань ТзОВ «Будинок торгівлі «Рязань» перед працівниками підприємства в першу чергу становила 15 430,92 грн. та відповідно до другої черги - 237 642,42 грн.

справа № 22ц-794/1114/16р. Головуючий у 1 інстанції: Піхало Н.В.

категорія : 19 Доповідач: Лисак І.Н.

Разом з тим, не зважаючи на вказане, 22 грудня 2014 року між ТзОВ «Будинок торгівлі «Рязань» та ОСОБА_7, одним із кредиторів боржника, укладено договір позики на суму 80 000 грн. В подальшому, 23 грудня 2014 року між ТзОВ «Будинок торгівлі «Рязань» та ОСОБА_7 укладено Угоду № 1 про внесення змін до договору позики від 22 грудня 2014 року та викладено предмет договору в новій редакції на суму 20 180 000 грн.

12 жовтня 2015 року між ТзОВ «Будинок торгівлі «Рязань» та ОСОБА_7 укладено Угоду за № 2 до договору позики від 22 грудня 2014 року, відповідно до якої розірвано договір позики від 22 грудня 2014 року та Угоду № 1 про внесення змін до договору позики від 23 грудня 2014 року. Позичальник зобов'язався перерахувати включно до 14 жовтня 2015 року на рахунок позикодавця ОСОБА_7 20 179 931,15 грн., а в разі невиконання позичальником зобов'язань - сплатити штраф в розмірі 50% від суми невиконаного зобов'язання.

ПАТ «Укрексімбанк» просило на підставі частин 1 та 2 ст. 203, ст. 215 ЦК України визнати недійсними договір позики від 22 грудня 2014 року, Угоду № 1 від 23 грудня 2014 року та Угоду № 2 від 12 жовтня 2015 року, а також стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Чернівцях просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, 16 листопада 2011 року Господарським судом Чернівецької області було порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Будинок торгівлі «Рязань» (т.1,а.с.7-8).

Крім того, ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 19 квітня 2012 року введено процедуру санації боржника. В подальшому, ухвалою Господарського суду від 17 січня 2013 року затверджено план санації ТОВ «Будинок торгівлі «Рязань», який розроблено за участю інвестора товариства з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест», що містить процедуру та порядок взаємодії інвестора з боржником, відповідно до інвестиційного договору часток в завершеному будівництвом об'єкті у відповідній пропорції, з подальшим або одночасним спрямуванням коштів від продажу частини частки, що відноситься до ТОВ «Будинок торгівлі «Рязань», на погашення вимог кредиторів.

Визначено планом санації і умови залучення інвестора, а саме п. 9.1 Плану (а.с. 76-85), зокрема, з його розділу 1, затвердженого ухвалою Господарського суду Чернівецької області по справі № 5027/1297-Б/11 від 17 січня 2013 року, убачається, що арбітражним керуючим санацією підприємства є Давидюк P.M. Вищезазначене товариство має поточний рахунок № 0719, який відкрито в Чернівецькій філії ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (т.1,а.с.23).

Із структури кредиторської заборгованості підприємства убачається наявність заборгованості перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на загальну суму 21 489 741,46 грн., із них зокрема: сума грошових вимог Банку становить 19 64 2186 грн. 57 грн., сума неустойки 1 847 554,89 грн.; перед ОСОБА_7 на загальну суму 12 237 817,74 грн., із них: сума грошових вимог становить 9 577 920,24 грн., сума неустойки - 2 659 897,50 грн., а загальна заборгованість становить 34 657 870 грн. 52 коп. (т.1,а.с.55).

Заборгованість щодо виплати заробітної плати перед працівниками ТОВ «БТ «Рязань» становить 253073, 34 грн.(т.1,а.с.58).

При цьому, графіком погашення заборгованості ТзОВ «Будинок торгівлі «Рязань» визначено, що до 19 жовтня 2013 року в першу чергу підлягає погашенню заборгованість по заробітній платі перед працівниками на суму 7 988,73 грн. та в другу чергу на суму 237 642, 42 грн., кредитору ОСОБА_7 підлягає погашення заборгованості в 4-ту чергу на суму 9 577 920, 24 грн., в 6-ту чергу на суму 2 659 897,50 грн., а банку в першу чергу на суму 19 642 186,57 грн. та в шосту чергу - на суму 1 847 554,89 грн., також наявні заборгованість і перед Пенсійним Фондом, ДПІ, ВКДФССНВ тощо (т.1,а.с.95).

Як убачається з протоколу зборів кредиторів від 2 грудня 2014 року, арбітражний керуючий доводив до кредиторів про те, що у боржника існує заборгованість з виплати заробітної плати працівникам, а також те, що інвестором було запропоновано надати безвідсоткову зворотну фінансову допомогу для погашення цієї заборгованості та укласти відповідний договір. Представником кредитора ОСОБА_7 було запропоновано надати керуючому санацією дозвіл на укладення договору безвідсоткової зворотної фінансової допомоги для погашення заборгованості із заробітної плати та за наслідками обговорення даного питання зборами кредиторів прийнято рішення про надання керуючому санацією дозвіл на укладення договору безвідсоткової зворотної фінансової допомоги для погашення заборгованості із заробітної плати ( п. 5 протоколу).

В подальшому, а саме 22 грудня 2014 року між ТзОВ «Будинок торгівлі «Рязань» в особі арбітражного керуючого Давидюка P.M. та ОСОБА_7 укладено договір позики від 22 грудня 2014 року, за умовами якого останній надав позичальнику грошові кошти у сумі 80 000 грн. в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню позики в обумовлені даним договором терміни на умовах строковості, зворотності та інших умовах, викладених у цьому договорі (т.1,а.с.13-15).

23 грудня 2014 року між цими самими сторонами укладено Угоду № 1 про внесення змін до договору позики від 22 грудня 2014 року, за умовами якого п. 1.1 договору позики вклали в новій редакції, за яким позикодавець надає позичальнику грошові кошти в сумі 20 180 000 грн. в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню позики в обумовлені даним договором терміни на умовах строковості, зворотності та інших умовах, викладених в цьому договорі (т.1,а.с.16). Також даною Угодою № 1 змінено й строк надання позики до 14 березня 2016 року та визначено умови відповідальності за порушення сторонами взятих зобов'язань.

Угодою № 2 до договору позики від 22 грудня 2014 року, укладеною між відповідачами 12 жовтня 2015 року, сторони прийшли до згоди розірвати договір позики від 22 грудня 2014 року та Угоду № 1 від 23 грудня 2014 року, а також визначили порядок виконання зобов'язань за даними договорами до 14 жовтня 2015 року включно.

На підставі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Перелік вказаних норм включає в себе вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Аналогічна правова позиція, яка в силу ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, викладена в постановах Верховного Суду України №6-1024цс16 від 22.06.2012 року, №3-449гс16 від 01.06.2016 року тощо.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та відносини, які склалися між сторонами, в тексті рішення виклав та застосував до спірних відносин норми матеріального права, які на них поширюються, та з дотриманням вимог процесуального закону зробив правовий висновок що відсутності порушень закону та перевищення повноважень з боку арбітражного керуючого при укладенні оспорюваних правочинів, тобто встановив правомірність правочину, з яким погоджується й колегія суддів.

Доводи позивача та апелянта щодо порушення арбітражним керуючим Давдидюком Р.М. при залучені інвестора для погашення заборгованості поза Планом санації, що не передбачено вимогам ст.18 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в ред. на час затвердження плану санації 17.01.2013 року), спростовуються розділом 9 Плану санації, в якому ТзОВ «Рязань-Інвест» був залучений в якості інвестора щодо виконання комплексу робіт, необхідних для завершення реконструкції та уведення в експлуатацію об'єкту незавершеного будівництва ТзОВ «Будинок торгівлі «Рязань», і в Плані не міститься заборон щодо залучення інших інвесторів для погашення боргових зобов'язань.

Крім того, на час укладення у грудні 2014 року договору позики та додаткової угоди №1 до нього цей Закон діяв в новій редакції, в якій пунктами 2 та 3 ч.5 ст.28 дотримання розпорядником майна Плану санації вимагалося лише в частині розпорядження майна боржника та не містило такого обов'язку при укладені цивільно-правових угод від імені боржника, на що згідно змістом протоколу (т.1, а.с.9-12) було отримано згоду кредиторів. Дії арбітражного керуючого при укладені договору позики були направлені на набуття матеріальних активів для погашення кредиторської заборгованості, а не на розпорядженням майном підприємства, що обмежувалось Законом.

Залучення керуючим санацією додаткових коштів, які направлені на погашення 1,2,3 черг вимог кредиторів, згідно реєстру не суперечить інтересам кредиторів та боржника, що встановлено судовими рішеннями Львівського апеляційного господарського суду від 17.11.2015 року та господарського суду Чернівецької області від 08.10.2015 року по справі №5027/1297-Б/2011, залишених без змін Вищим господарським судом України від 02.02.2016 року (а.с.141-148).

Колегія також відмічає, що обґрунтувань впливу укладення оспорюваних правочинів на право Банку, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, від чого залежить необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось, позовна заява не містить.

Таким чином, оскільки доводи позовної заяви зводяться до вчинення особою правочину за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності без зазначення негативних наслідків на права особи, яка не була стороною договору, суд першої інстанції з дотриманням правил диспозитивності цивільного процесу прийшов до правильного висновку щодо необґрунтованості вимог.

Про те, апеляційна скарга містить доводи позивача (апелянта) щодо підтвердження наявності його порушеного права шляхом укладення оспорюваних угод з посиланням на нову обставину укладення в майбутньому договору між Банком та третьої стороною, що не було предметом дослідження та правової оцінки впливу цього на право особи в суді першої інстанції, тому ці доводи в силу ст.303 ЦПК України не можуть досліджуватися апеляційним судом.

Таким чином, апеляційна скарга не містить обґрунтованих спростувань висновкам суду першої інстанції або невірного застосування ним норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 липня 2016 року підлягає залишенню без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Чернівцях - відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий

Судді: