АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/737/16-ц 22-ц/774/1681/К/16
Справа № 193/737/16-ц Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження 22ц/774/1681/К/16 ОСОБА_1
Категорія - 47 (ІУ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.,

секретар: Маслова К.В.

за участю: представникапозивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 особи-підприємця ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_4 особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 особи-підприємця ОСОБА_5, третя особа - Софіївське районне управління юстиції в Дніпропетровській області, про визнання договору оренди земельної ділянки від 03.12.2013 року недійсним та скасування його державної реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_5 після уточнення позовних вимог у травні 2016 року просив суд визнати договір оренди земельної ділянки укладений між сторонами 03.12.2013 року недійсним та скасувати його державну реєстрацію, зобовязати повернути ФОП ОСОБА_5 по акту прийому-передачі земельну ділянку відповідно до її цільового призначення та стягнути на його користь судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 15,560 га, яка розташована на території Марє-Дмитрівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, кадастровий номер земельної ділянки :01: 004: 0195.

У 2007-2009 р.р. земельна ділянка знаходилась в користуванні ФОП ОСОБА_5, який проводив щорічно оплату за користування земельною ділянкою.

У 2015 році у позивача стався інсульт. Його дружина звернулась до відповідач ОСОБА_5 з проханням допомогти матеріально та сплатити плату за користування землею. В проханні було відмовлено і сплачено ОСОБА_6 500 грн.

На усне прохання позивача повернути йому належну йому земельну ділянку, ОСОБА_6 від імені ОСОБА_5 відмовив, посилаючись на дію укладеного 03 грудня 2013 року договору оренди земельної ділянки та надав йому примірник договору та витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень про державну реєстрацію договору оренди проведену 24 грудня 2013 року Реєстраційною службою Софіївського РУЮ .

Лише з договору позивач дізнався, що уклав договір оренди земельної ділянки, яким передав свою земельну ділянку площею 15,560 га ФОП ОСОБА_5М, в строкове платне користування строком на 49 років. Договір підписано сторонами.

Посилаючись на не укладання спірного договору, його не підписання позивач вимагав повернути йому земельну ділянку.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року, в якому усунуто описку ухвалою суду 11 липня 2016 року, позов ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано договір оренди земельної ділянки укладений 03 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5. зареєстрований 24 грудня 2013 року Реєстраційною службою Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області (№4220424) недійсним. Зобовязано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_2 земельну ділянку. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2С, судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом при ухваленні рішення не вмотивовано висновок відсутність яких істотних умов договору стала підставою для визнання його недійсним.

Не враховано, що позивач отримував орендну плату за землю протягом двох років після укладання спірного договору, що підтверджується розписками за 2013,2014р.р.

Судом застосовано норми законодавства, які на час виникнення спірних правовідносин втратили чинність, тому не підлягають застосуванню.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3, просить рішення як законне та обґрунтоване, на його думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ДП № 099571 виданого 05 листопада 2011 року Софіївською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 30.08.2002 року № 290-р, ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 15,560 га ,яка розташована на території Марє-Дмитрівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. Кадастровий номер земельної ділянки :01:004: 0195 ( а.с.5).

Протягом 2007-2009 роках земельна ділянка знаходилась в користуванні фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, який проводив щорічно оплату за користування земельною ділянкою.

Згідно умов договору оренди земельної ділянки від 03 грудня 2013 року орендодавець ОСОБА_2 передав у строкове оплатне користування належну йому земельну ділянку загальною площею 15,560 га. Орендарю ФОП ОСОБА_5 зі строком дії договору по 03 грудня 2062 р. та орендній платі у грошовій формі розмірі 7000 грн. та натуральній : соняшник 300 кг, солома -1000кг., зернові -2800кг. ( а.с.8)

Згідно витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11 грудня 2015 року державна реєстрація договору оренди землі від 03 грудня 2013 року проведено 24 грудня 2013 року Реєстраційною службою Софіївського РУЮ ( а.с.10-12).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що спірний договір він не підписував, підписував лише пустий бланк без істотних умов договору, спірний договір не містить істотних умов договору оренди передбачених законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір не містить істотних умов,, передбачених Земельним колексом України.

Колегія суддів не може погодитися із мотивами та висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 2 ч. 1 Закону України „Про оренду землі" передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України Про оренду землі.

Законом України Про оренду землі визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України Про оренду землі під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди, зареєстрованим відповідно до закону (ч. 5 ст. 126 ЗК України).

Частиною 2 ст. 125 ЗК України передбачено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Згідно із ч, 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону № 161-XIV, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст. 18 Закону № 161 -ХІV набирає чинності.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Колегія суддів вважає не доведеним посилання позивача ОСОБА_2 в позовні заяві про не укладання спірного договору та його не підписання, та ( або) підписання лише пустого бланку договору. Дані обставини не підтверджені належними та допустимим доказами.

Навпроти, існування між сторонами договірних відносин , щодо оренди земельною ділянкою підтверджується письмовими матеріалами справи, текстом договору, який пройшов державну реєстрацію у встановленому законом порядку, розписками позивача про отримання орендної плати у 2013 -2014 роках у загальному розмірі 190000грн. в якості орендної плати( а.с.107-108). Що спростовує посилання позивача на відсутність між сторонами договірних відносин.

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги відповідача в частині не визначення судом першої інстанції та позивачем у позовній заяві, відсутність яких істотних умов договору, на їх думку, є підставою для визнання спірного договору оренди земельної ділянки недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України Про оренду землі( в редакції чинні на час укладання спірного догову) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю: умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Проте, ані судом першої інстанції, ані позивачем не визначено відсутність якої істотної умови в договорі стало причиною визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи з того, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушені права орендодавця за відсутністю в договорах оренди істотних умов, яких саме, їх істотності, а також судом не зясовано, в чому саме полягає порушення законних прав позивача, в чому воно виразилося, та чи є підстави для їх захисту та визнання договору недійсним. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року справа № 6-215 цс 14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, а також посилань позивача які умови спірного договору, або їх відсутність він вважає такими, що порушують його права, як підставу для визнання договору оренди недійсним.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, позов ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки від 03 грудня 2013 року недійсним задоволенню не підлягає, за його недоведеністю. Висновок суду першої інстанції про відсутність істотних умов договору оренди для визнання його недійсним не вмотивованим.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення відповідно п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України стороні, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, понесені відповідачем витрати , компенсуються за рахунок держави.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат ( ч.5 ст.88ЦПК України).

Згідно Довідки до акту огляду МСЕК від 28.09.2016 року ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи.

Пункт 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І,ІІ групи. Отже, понесені витрати відповідачем зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 особи-підприємця ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 особи-підприємця ОСОБА_5, третя особа - Софіївське районне управління юстиції в Дніпропетровській області, про визнання договору оренди земельної ділянки від 03 грудня 2013 року недійсним та скасування його державної реєстрації.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 606,32 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я.М.Бондар

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_7