Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/6071/16-ц

Провадження № 2/185/3356/16

19 жовтня 2016 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, набутого сім'єю у незареєстрованому шлюбі,

В С Т А Н О В И В:

15.07.2016 р. позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача, яким просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися будинком АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилається на те, що будинок АДРЕСА_1, належить позивачу на праві власності. Позивач мав намір одружитися із відповідачем, тому дозволив останньому зареєструватися у будинку. На час звернення із позовом сторони стосунки не підтримують, мають різні погляди на життя. Відповідач не є співвласником будинку, у ньому не проживає, власних речей у ньому не має, комунальні платежі не сплачує, при цьому добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає, чим порушує права позивача як власника будинку.

04.08.2016 р. відповідачем ОСОБА_2 було подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_1, яким просить здійснити поділ спільного сумісного майна, набутого сім'єю (ОСОБА_2 та ОСОБА_1) у незареєстрованому шлюбі; виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину будинку АДРЕСА_1. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що з квітня місяця 2005 року та по червень місяць 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу у місті Ялта, де орендували житло. Після чого сторони переїхали до м. Генічеськ, де проживали в будинку, який належав матері ОСОБА_1 з червня місяця 2005 року та по січень 2013 року. Потім сторони переїхали до м. Тернівка, де продовжили проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу (в цивільному шлюбі), мали взаємні права та обов'язки, вели спільний побут та домогосподарство до травня місяця 2013 року в будинку матері ОСОБА_2 В травні місяці 2013 року сторони зняли в оренду квартиру по вул. Харьківська в м. Тернівка, де продовжували сімейне життя разом до серпня місяця 2013 року. Починаючи з серпня місяця 2013 року сторони переїхали до будинку, який знаходиться за адресою: буд. АДРЕСА_1, де проживати на договірних умовах із власником будинку. В подальшому сторони вирішили придбати цей будинок, та 17 жовтня 2013 року уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, але оформили зазначений будинок на позивача, цивільну дружину відповідача. Виплачували гроші за будинок частинами, для виплати першого внеску та оплати послуг за оформлення будинку, напередодні відповідач уклав кредитний договір №24498252 за яким взяв кредит у розмірі 16 588 грн., які витратив на погашення першого внеску. 23 листопада 2013 року відповідач уклав договір з ПАТ "Дельта Банк", за яким взяв в кредит 15 000 грн., та оплатив заборгованість за будинок. Сторони продовжували жити разом, однією сім'єю, працювати та виплачувати заборгованість за будинок. Крім того, мати відповідача взяла у борг 15 тис. грн., які перезайняла сторонам, для того, щоб вони виплатили заборгованість за будинок. З 2014 сторони зареєструвались в зазначеному будинку, та проживали однією сім'єю до 2016 року. З 2005 року разом із сторонами проживали, а останні займалися вихованням ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., доньки позивача та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, сина відповідача. ОСОБА_3 працювала тільки в період з 2013 по 2014 рік, весь попередній та наступний час проживання однією сім'єю дохід мав тільки відповідач, працюючи у філіалі ЦОВ "Павлоградская" електрослюсарем, слюсарем черговим по ремонту обладнання, де мав постійну заробітну плату. Тому спірний будинок був придбаний за спільні кошти та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом, його представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Пояснили, що позивач придбав спірний будинок за власні кошти, на час купівлі будинку позивач ніяких сімейних стосунків з ОСОБА_2 не підтримував, однією сім'єю сторони ніколи не мешкали. Позивач є хресною матір'ю сина відповідача, ОСОБА_4, позивач знала покійну дружину ОСОБА_2, після смерті якої за можливістю надавала різну допомогу ОСОБА_4, який деякий час проживав у позивача. Відповідач запропонував позивачу одружитися, проте на ніякі стосунки з ОСОБА_2, позивач не наважився, у сторін не було ніяких взаємних прав та обов'язків. Позивач деякий час працювала за кордоном, тим самим не могла вести з ОСОБА_2 ніякого господарства. Сторони спільно дітей не виховували. Донька позивача ОСОБА_3 товаришувала з ОСОБА_4, при цьому ОСОБА_2 не сприймала, критично відносилася до нього, була проти його візитів. ОСОБА_2 ніколи не претендував на будинок позивача, не висував ніяких вимог, обіцяв самостійно знятися з реєстрації, просив дати йому час, щоб знайти інший будинок, де можна зареєструватися. Пояснював, що реєстрація у приватному будинку, де відсутнє газопостачання, потрібна для отримання талонів на вугілля які він продає щоб отримати додаткові кошти.

Відповідач, представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали повністю, зустрічний позов підтримали, який просили задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю за наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.10.2013 р. набув право власності на будинок АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України).

Одночасно, за ст.369 Цивільного кодексу України, власники спільного сумісного майна володіють та користуються майном спільно.

Відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1, 01.09.2014 р. (а.с.5, 19, звор. бік), та, як випливає із акту від 03.08.2016 р., мешкав за даною адресою до 02 травня 2016 р. (а.с.22). Суд критично сприймає посилання позивача про проживання відповідача у спірному будинку до грудня 2015 р. з огляду на пояснення свідка ОСОБА_9 щодо підписання нею акту від 14.07.2016 р. без зазначення відомостей про відповідача (а.с.6).

Ст.47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, при цьому ч. 6 ст. 29 ЦК України передбачає, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні. Зокрема, частиною 2 статті 2 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею ст.74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч 1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.2 ст.60 цього Кодексу вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обов'язку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Статтею 69 СК України передбачено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно частин 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-148цс12 вбачається наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Сторонами визнано, що вони не перебувають у шлюбі між собою. Так само, сторонами не надано, а судом не здобуто доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в будь-якому іншому шлюбі з 01 квітня 2005 року по 02 травня 2016 р.

Судом за клопотанням сторін було допитано свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_9, ОСОБА_16, із показів яких вбачається, що сторони у справі були добре знайомі між собою, до травня 2016 року мали добрі стосунки, та сторонніми особами могли сприйматися як подружня пара, зокрема враховуючи наявність у сторін дітей - ОСОБА_3, доньки позивача та ОСОБА_4, сина відповідача. Сторони тривалий час спілкувалися та спільно із знайомими та родичам сторін проводили дозвілля. Проте, суду не було надано конкретних свідчень про те, як саме сторони однією сім'єю здійснювали свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності. Ані із показів свідків, ані із письмових доказів не вбачається те, що сторони дійсно мали спільний бюджет та систематично несли спільні витрати на утримання житла, харчування, придбали необхідні для побуту речі та майно, тощо. Оцінюючи пояснення сторін та покази свідків у справі, суд враховує зміст письмових доказів, наданих сторонами, із яких вбачається, що позивач мав достатньо власних коштів для придбання спірного майна, які було сплачено продавцю спірного будинку (а.с.42, 43, 90). Так само, позивачем було понесено витрати на наступний ремонт будинку (а.с.44-45). Натомість відповідач, зазначаючи, що саме сторони вирішили придбати спірний будинок та 17 жовтня 2013 року уклали договір купівлі-продажу житлового будинку (оформивши його на позивача), не мав станом на 04.08.2016 р. навіть відомостей про ціну спірного майна, яка, відповідно, є істотного умовою договору купівлі-продажу (а.с.23, 30). Із змісту наданих відповідачем кредитного договору № 24498252 від 16.10.2013 р., укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ "Перший Український міжнародний банк", заяви № 004-03101-231113 від ОСОБА_2 до ПАТ "Дельта Банк" вбачається лише те, що за вказаними правочинами відповідач дійсно міг отримати грошові кошти, але це не свідчить про їх використання саме на придбання спірного будинку. Так само, із урахуванням приписів ст. 1047 ЦК України щодо обов'язковості письмовій форми правочину суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_12, матері відповідача, щодо надання нею сторонам позики у розмірі 15 000, 00 грн. на придбання спірного будинку. Із довідки про доходи відповідача вбачається, що за період із травня 2013 р. по листопад 2013 р. йому було виплачено 11929,40 грн., що також не дозволяє зробити висновок про достатність доходів відповідача для придбання спірного будинку. (а.с.59-60).

Відтак, підстави для задоволення зустрічного позову не вбачаються, що, одночасно, має наслідком задоволення первісного позову, оскільки відповідач не є співвласником спірного будинку та не був у ньому зареєстрований саме як член сім`ї позивача.

Так, ч.1 ст.316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Таким чином, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідачем не доведено вчинення позивачем вказаних протиправних дій щодо нього. Ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Отже, враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідач із власної волі залишив спірний будинок 02 травня 2016 р., не користується ним, забрав свої речі, не несе витрат по його утриманню, його слід визнати таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 5-8, 10,11, 88, 209,212,214-215, 224-228, 367 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551, 20 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом віднести на рахунок ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій