У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Нагорняка В.А., МазурЛ.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за депозитним договором та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення заборгованості за депозитним договором та відшкодування моральної шкоди.

Позивач посилався на те, що 16 червня 2011 року між ним та банком було укладено договір № SAMDN8948 (вклад «Стандарт») з щомісячною виплатою строкового банківського вкладу, предметом якого було розміщення ним у відповідача вкладу в розмірі 11 693 євро строком на один рік. Кошти він вніс повністю платіжним дорученням № в той же день під 8 % річних. Відповідно до п. 1 вказаного договору відповідач зобов'язався повернути кошти після закінчення строку дії вказаного договору. Крім того, 16 червня 2011 року між сторонами було підписано заяву № SAMDN8949 на оформлення вкладу «Копілка», згідно з яким зазначений вклад регулярно поповнювався коштами нарахованими у якості відсотків за попереднім договором. 19 червня 2012 року додатковою угодою № 1 строк вкладу був продовжений на 12 місяців з 16 червня 2012 року по 16 червня 2013 року включно та 17 червня 2013 року додатковою угодою строк вкладу продовжено ще на 12 місяців з 16 червня 2013 року по 16 червня 2014 року.

Позивач вказував, що після закінчення дії договору 17 червня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу на загальну суму 17 076,25 євро, але останній повернув кошти з порушенням встановленого договором строку, а саме 14 липня 2014 року, чим порушив його права.

Враховуючи вказане, позивач просив стягнути з відповідача відсотки за користування коштами банківського вкладу в сумі 112,28 євро, інфляційні витрати в сумі 275 грн 36 коп., 3 % річних у розмірі 42,11 євро, витрати на пальне, яке він витратив на поїздки до банку для отримання депозиту, в сумі 1 064 грн 45 коп., моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн, а також компенсації на правову допомогу в сумі 5 тис. грн.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 відсотки за користування строковим банківським вкладом від 16 червня 2011 року

№ SAMDN8949 в сумі 104,80 євро, що еквівалентно 1 671 грн 91 коп., 3 % річних в сумі 39,31 євро, що еквівалентно 627 грн

12 коп., а всього 2 299 грн 03 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 5 тис. грн за правову допомогу та у скасованій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення вказаної позовної вимоги.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 621 грн

18 коп. за правову допомогу.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, задовольнити позовні вимоги про стягнення витрат на пальне в розмірі 1 064 грн 45 коп.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, 16 червня 2011 року між сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN8948 (вклад «Стандарт»), згідно з умовами якого позивач розмістив у відповідача вклад в розмірі 11 693 євро строком на один рік та в той же день відповідач на підставі платіжного доручення № прийняв від позивача грошові кошти загальною сумою 11 693 євро з щомісячною виплатою девідентів в розмірі 8 % річних терміном на один рік.

16 червня 2011 року між позивачем та відповідачем підписано заяву

№ SAMDN8949 на оформлення вкладу «Копілка», згідно з яким вказаний вклад регулярно поповнювався коштами, нарахованими в якості відсотків за договором банківського вкладу № SAMDN8948.

19 червня 2012 року додатковою угодою № 1 строк вкладу продовжений на 12 місяців з 16 червня 2012 року по 16 червня 2013 року включно.

17 червня 2013 року додатковою угодою строк вкладу продовжено ще на 12 місяців з 16 червня 2013 року по 16 червня 2014 року.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад) зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід на умовах та в порядку встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджатися рахунком за рішенням суду у випадках встановлених законом.

У разі порушення зобов'язань, згідно ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що відповідач зобов'язаний повернути вклад разом із нарахованими відсотками у зв'язку із закінченням строку дії договору, а саме 17 червня 2014 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що моментом початку прострочення виконання зобов'язання є 17 червня 2014 року (наступний день за останнім днем дії договору депозиту) до моменту належного виконання договору депозиту, яке відбулось 15 липня

2014 року, що підтверджується копією відповідної квитанції, сплинуло 28 днів, а не 30, як вказав позивач в своєму позові.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що з відповідача, у зв'язку з несвоєчасним поверненням депозитних коштів, підлягають стягненню відсотки за користування переданими йому коштами у розмірі 104,8 євро.Також суди дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що грошовий вклад позивачем здійснений в іноземній валюті, а не в валюті України, на яку нараховується індекс інфляції.

Також суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення витрат на пальне для заправки автомобіля в розмірі 1 064 грн 45 коп. та моральної шкоди

у розмірі 10 тис. грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 5 тис. грн за правову допомогу та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції правильно виходив з вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та дійшов правильного висновку про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 621 грн 18 коп. на правову допомогу, пропорційно до задоволених позовних вимог, виходячи із розрахунку витраченого адвокатом позивача часу тривалістю у 7,5 годин на підготовку процесуальних документів.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами попередніх інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЛеванчукА.О. Нагорняк В.А. МазурЛ.М.