Справа № 381/1919/16-ц Головуючий у І інстанції Бутенко В. О.
Провадження № 22-ц/780/4773/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 17.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

17 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Таргоній Д.О., Іванової І.В.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про визнання договору позики удаваним правочином та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до розписки ОСОБА_4 взяв у нього в борг два автобуси марки ПАЗ на суму 120 000 грн. та зобовязався повернути вказані грошові кошти на протязі 2013-2014 років, але не пізніше ніж до 31 грудня 2014 року. Зазначав, що вказані транспортні засоби були придбані ОСОБА_4 для ОСОБА_3, за які вона сплатила позивачу 60 000 грн. Позивач вказував, що фактично між ним та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу транспортних засобів - двох автобусів ПАЗ, який був прихований шляхом надання ОСОБА_4 розписки. На думку позивача, підтвердженням того, що між ними був укладений удаваний правочин свідчить те, що після складання ОСОБА_4 боргової розписки, відповідачем ОСОБА_3 у встановленому законом порядку було проведено реєстрацію транспортних засобів на своє імя в органах державної автомобільної інспекції, а також те, що зі змісту боргової розписки видно, що ним були передані ОСОБА_4 всі повноваження власника транспортних засобів, в тому числі право розпорядження автомобілями, зняття їх з реєстрації в органах державної автомобільної інспекції. Крім того, позивач вказував, що факт укладення між ним та ОСОБА_4 удаваного правочину та факт передачі частини коштів за транспортні засоби саме ОСОБА_3 встановлено рішенням апеляційного суду Київської області від 11 січня 2016 року.

З урахуванням наведеного, позивач просив визнати договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, а саме, договору купівлі-продажу двох транспортних засобів автобусів ПАЗ. Також позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 60 000 грн., 3% річних у розмірі 2 396 грн., судовий збір у розмірі 623 грн. 96 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що доводи позивача ОСОБА_2 про те, що між ним та ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_3, був укладений не договір позики, а договір купівлі-продажу транспортних засобів, є необґрунтованими, оскільки відповідач ОСОБА_3 не має жодних зобовязань по прихованому правочину перед ОСОБА_2, оскільки не є строєною правочину, а позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 при написанні цієї розписки (укладанні договору) діяв в інтересах ОСОБА_3

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до розписки ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_2 два автобуси марки ПАЗ на суму 120 000 грн. та зобовязався повернути вказані грошові кошти на протязі 2013-2014 років, але не пізніше ніж до 31 грудня 2014 року (а.с.5-6).

09 жовтня 2012 року та 13 жовтня 2012 року зазначені транспортні засоби були зареєстровані за ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, виданих Фастівським РЕВ при УДАІ ГУ МВС у Київській області (а.с. 26).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зі змісту розписки не вбачається, що відповідач ОСОБА_3 має будь-які зобовязання перед ОСОБА_2, оскільки вона не є стороною правочину. При цьому, позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 при написанні цієї розписки (укладанні договору) діяв в інтересах ОСОБА_3

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином.

Оскільки вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на свою користь грошових коштів, переданих на підставі розписки та 3% річних, є похідними від позовних вимог про визнання договору позики удаваним правочином, то колегія суддів вважає, що суд правильно відмовив у задоволенні цих вимог.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням апеляційного суду Київської області від 11 січня 2016 року встановлено, що відповідно до розписки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено саме договір купівлі-продажу транспортних засобів двох автобусів ПАЗ, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не має жодних зобовязань по прихованому правочину перед ОСОБА_2, оскільки вона не є стороною цього правочину.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді