Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Сквирської міської ради Київської області до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Сквирська міська рада Київської області звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 неправомірно захопив частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Сквира Київської області, яка перебуває у загальному користуванні, збудував на ній паркан та дві каналізаційні ями, внаслідок чого інші землекористувачі не можуть проїхати до своїх приватизованих ділянок.

Посилаючись на вищезазначене, позивач просив зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у використанні земельної ділянки шляхом знесення частини паркану та двох каналізаційних ям по АДРЕСА_1, що розмішені на землях загального користування.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року, в задоволенні позовних вимог Сквирської міської ради Київської області відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У листі на адресу суду касаційної інстанції Сквирська міська рада Київської області підтримала касаційну скаргу ОСОБА_4 та просила її задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Сквирської міської ради Київської області від 28 лютого 1994 року № 24 ОСОБА_3 було надано земельну ділянку площею 0,10 гапо АДРЕСА_2 у м. Сквира Київської області з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд. На підставі цього ж рішення було складено та засвідчено акт виносу в натурі меж земельної ділянки індивідуального забудовника.

Рішенням виконкому Сквирської міської ради Київської області від 25 вересня 2006 року № 111 назву АДРЕСА_2 змінено на АДРЕСА_1.

29 вересня 2014 року рішенням виконкому Сквирської міської ради № 40 було дозволено ОСОБА_3 будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці за вищевказаною адресою.

Зазначені вище рішення Сквирської міської ради на даний час чинні та у встановленому законом порядку не скасовані.

Відмовляючи у задоволенні позову Сквирської міської ради Київської області, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності факту порушення відповідачем прав позивача на землю загального користування. Зокрема зазначив, що суду не надано належної містобудівної документації та інших доказів щодо факту розташування спірних споруд на земельній ділянці загального користування та не зазначено, яка саме площа земельної ділянки загального користування була захоплена ОСОБА_3 збудованими спорудами із врахуванням меж земельних ділянок сторін у справі відповідно до даних земельного кадастру та розташування самих межових знаків.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» (далі - постанова Пленуму), у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Так, предметом даного позову є неправомірність встановлення ОСОБА_3 паркану та двох каналізаційних ям, які знаходяться саме на земельній ділянці, яка віднесена до земель загального користування і слугує проїздом від АДРЕСА_1, та порушення відповідачем земельного законодавства.

Обставини щодо законності забудови ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_2 індивідуальним житловим будинком, хлівом, вбиральнею та погребом та дотримання відповідачем містобудівного законодавства не є предметом спору в даній справі.

Втім, розглядаючи спір, суд першої інстанції вдався до аналізу правомірності здійснення ОСОБА_3 будівництва, наявності у нього не скасованих дозволів та мотивував своє рішення, пославшись на норми Закону України «Про основи містобудування» та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

При цьому, не звернув уваги на те, що позов поданий про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування з посиланням на норми земельного законодавства, зокрема ст. ст. 78, 80, 152 ЗК України.

Між тим, рішенням Сквирського районного суду Київської області від 19 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Сквирської міської ради Київської області про визнання недійсним та скасування рішення міськради, визнання недійсним та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки встановлено, що через відсутність належної ширини проїзду по АДРЕСА_1 (4 метри), під'їзд транспортом, іншим шляхом, ніж через проїзд землями загального користування від АДРЕСА_1, на яких частково розміщені земельні ділянки відповідача посвідчені державними актами серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2, неможливий.

Також вказаним вище рішенням встановлено, що внаслідок видачі ОСОБА_3 оспорюваних державних актів на право власності на землю серій НОМЕР_1 та НОМЕР_2 порушуються законні права та інтереси, зокрема ОСОБА_6, оскільки вона позбавлена можливості реалізувати право доступу до власної земельної ділянки шляхом проїзду до неї дорожнім сполученням (землями загального користування) - від АДРЕСА_1, оскільки інші варіанти доступу до її земельної ділянки відсутні.

Суд першої інстанції на порушення норм ст. 61 ЦПК України, не звернув уваги на преюдиційність обставин, встановлених у вищезазначеному рішенні.

Суд апеляційної інстанції дійшовши висновку про те, що рішення виконкому Сквирської міської ради від 29 вересня 2014 року № 40, яким було дозволено ОСОБА_3 будівництво індивідуального житлового будинку, на даний час чинне та у встановленому законом порядку не скасоване, не звернув уваги на те, що за повідомленням Сквирської міської ради Київської області засідання виконкому Сквирської міської ради Київської області від 29 вересня 2014 року не проводилося і така нумерація рішень виконавчого комітету у 2014 року не відповідає дійсності.

Також апеляційний суд не врахував обставини, встановлені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2014 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_3,Сквирської міської ради Київської області про визнання недійсним та скасування рішення міськради, визнання недійсним та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, згідно із якою земельні ділянки ОСОБА_3, площею 0,1000 га та 0,823 га виходять за межі уявної лінії розмітки (червоної лінії розмітки)земель загального користування по АДРЕСА_1 у м. Сквира Київської області (а. с. 17).

Поза увагою суду залишилась і та обставина, що спірна земельна ділянка на даний час перебуває у власності територіальної громади м. Сквира Київської області (а. с. 19).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не надали їм юридичної оцінки, відповідно до них не визначили характер правовідносин, не визначилися з правовою нормою, яка підлягає до застосування.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик