Ухвала

Іменем України

19 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

УмновоїО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Наталія Володимирівна, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договорів купівлі-продажу та довіреності недійсними, визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_2, перебувала із ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 Під час шлюбу ОСОБА_7 була виділена земельна ділянка по АДРЕСА_1, на якій вони звели житловий будинок та який в подальшому почали здавати в оренду. 23 квітня 2007 року ОСОБА_4 шляхом обману отримав від ОСОБА_7 довіреність на право управління та розпорядження усім належним йому майном, запевнивши при цьому, що довіреність необхідна йому виключно для допомоги їм в оформленні правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок. 01 жовтня 2009 року довіреність була скасована.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер. Після його смерті вона дізналась, що в його паспорті міститься відмітка про розірвання шлюбу з нею ще від 30 вересня 2009 року, а також про те, що зазначений вище житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 2012 року відчужений ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від ОСОБА_7, ОСОБА_5

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що померлий ОСОБА_7 неодноразово перебував на лікуванні в психіатричній лікарні та наркологічному диспансері, договір купівлі-продажу був укладений в результаті зловмисної домовленості представника її чоловіка з другою стороною, а також на те, що спірний житловий будинок належить їй на праві спільної сумісної власності, позивачі просили визнати довіреність на право розпорядження майном, видану ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_4, посвідчену 31 березня 2010 року, недійсною; визнати договори купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки, укладені 13 червня 2012 року між ОСОБА_7, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_5, недійсними; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку та земельну ділянку; визнати за ОСОБА_3Г право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 на Ѕ частину цього будинку та земельну ділянку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення, посилаючись неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що оспореною довіреністю ОСОБА_7 надав право ОСОБА_4 продати за ціну та на умовах на власний розсуд належні йому домоволодіння з земельною ділянкою, та отримати належні йому від продажу кошти. При цьому під час підписання цієї довіреності ОСОБА_7 хронічним стійким психічним розладом не страждав, усвідомлював значення своїх дій та керував ними, що підтверджується висновком комісійної судово-психіатричної експертизи. Отже, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, протилежного позивачі не довели, а також не довели зловмисної домовленості представника ОСОБА_7 та покупця житлового будинку, хоча це є їхнім процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Умнова