Справа №578/168/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1683/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання- Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна-квартири спільним майном подружжя та його поділ,

в с т а н о в и л а:

22 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, по суті обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 20 вересня 1997 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Від шлюбу мають двох дітей сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, 29 квітня 1998 року.

У період шлюбу, 29 серпня 2001 року, за їх спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності зареєстровано за відповідачем.

20 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області на підставі рішення Краснопільського районного суду від 13 лютого 2008 року шлюб між ними розірвано.

Спільне проживання припинено у жовтні 2014 року.

На даний час виник спір щодо поділу квартири, яка придбана ними у період шлюбу, оскільки відповідач забороняє йому користуватися нею.

Посилаючись на такі обставини, ОСОБА_4 просив визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, придбану за договором купівлі-продажу від 29 серпня 2001 року посвідченим державним нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 на імя відповідача ОСОБА_3 спільним сумісним майном подружжя, провести поділ вказаної квартири та визнати за ним право власності на 1/2 її частину.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, придбану за договором купівлі-продажу від 29 серпня 2001 року посвідченим державним нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 на імя ОСОБА_3 спільним сумісним майном подружжя.

Проведено поділ спільного майна подружжя трикімнатної квартири №21 в будинку №25 в смт. Краснопілля Краснопільського району Сумської області та визнано за ОСОБА_4, право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 61,2 кв.м. житловою площею 44,8 кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на недоведеність позивачем обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

По суті доводить, що позивачем не подано доказів, що він надавав кошти для придбання спірної квартири. На час придбання квартири він разом з сімєю не проживав, спільного господарства не вів, з вересня 2000 року по вересень 2001 року перебував за межами України, а саме у м.Протвіно Московської області.

Вказує, що джерелом придбання спірної квартири були кошти від продажу спадкового майна її батьком, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: смт.Краснопілля, вул.Пролетарська, 55.

Крім того, судом не застосована ст.72 СК України щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу. Шлюб між нею та відповідачем розірвано у судовому порядку в 2008 році, фактичне користування спірною квартирою позивач припинив в 2012 році, позов про поділ майна предявив в 2016 році, тобто після сплину трирічного строку позовної давності.

Вважає, що частка позивача у спірній квартирі становить 1/3 квартири.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представники ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_10 заперечували проти них, вважали рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, вказане майно належить сторонам у рівних частках, тобто по 1/2 частці квартири кожному з співвласників.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що спірна квартира підлягає поділу між сторонами.

Проте, повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Названих вимог закону суд першої інстанції дотримався не в повній мірі.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що 20 вересня 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У період шлюбу, 29 серпня 2001 року, сторонами на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 придбано квартиру вартістю 17550 грн. за адресою: АДРЕСА_4, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3

20 січня 2016 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Краснопільського районного суду Сумської області №2-78/2008 року від 13 лютого 2008 року.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Спірне майно придбано подружжям до 01 квітня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з ст.3 КпШС України, відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ст.28 Кодексу про шлюб та сімю України).

Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», праця громадян є основою створення і примноження їх власності.

Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до розяснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12 червня 1998 року №16 (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, належить виходити з того, що відповідно до статей 22,25,27-1 КпШС спільною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як убачається з фотокопії трудової книжки ОСОБА_4 (а.с.74-78), він розпочав трудову діяльність у липні 1988 року і фактично постійно працював до 30 листопада 2007 року (з 22 липня 1988 року по 09 грудня 1988 року, з 12 лютого 1991 року по 17 липня 1991 року, з 04 вересня 1991 року по 27 листопада 1992 року, з 03 березня 1993 року по 18 вересня 1994 року, з 11 березня 1996 року по 31 січня 1997 року, з 03 лютого 1997 року по 15 червня 2000 року, з 01 липня 2000 року по 05 травня 2002 року, з 01 січня 2006 року по 30 листопада 2007 року), а отже мав офіційне джерело доходів заробітну плату.

Не спростовано відповідачем, що під час шлюбу ОСОБА_4 мав доходи від індивідуальної праці.

З довідки з місця роботи відповідача вбачається, що вона мала доходи у вигляді заробітної плати в 2001 році 805 грн., у 2002 році 1808 грн. (а.с.106).

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу 29 серпня 2001 року, тобто у період шлюбу сторін у справі, а тому є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.44 ЦК УРСР 1963 року, повинні укладатись у письмовій формі:

угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно ст.46 ЦК УРСР 1963 року, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідач ОСОБА_3 не подала суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів про те, що спірна квартира буда придбана за кошти від продажу спадкового майна її батька. У самому ж договорі купівлі-продажу спірної квартири покупцем зазначено ОСОБА_3 (а.с.9), яка на час укладення цього договору перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_4 (а.с.6, 10-11).

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу.

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ст.115 СК України, в редакції, що діяла на час розірвання шлюбу до рішення суду між сторонами, розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка.

Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

За змістом зазначених законів, рішення суду про розірвання шлюбу це акт, який припиняє шлюбне правовідношення, а свідоцтво про розірвання шлюбу це документ єдиної форми, який засвідчує припинення шлюбу.

Як убачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.11), шлюб між сторонами розірвано 20 січня 2016 року, отже початок перебігу строку позовної давності починається не раніше згаданої дати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання трикімнатної квартири АДРЕСА_5, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 29 серпня 2001 року, спільним сумісним майном подружжя, оскільки вказане майно було набуте ними у період шлюбу. Частки сторін у цьому майні є рівними.

Доводи апеляційної скарги у вищезгаданій частині колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами у справі та не грунтуються на вимогах закону.

У той же час, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга у нижче зазначеній частині підлягає задоволенню.

Так, відповідно до ст.179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Згідно з ст.181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Позивачем не надано суду належних доказів, зокрема висновку судової будівельно-технічної експертизи про можливість поділу спірної квартири, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, шляхом виключення з рішення посилання на можливість поділу (про поділ) спільного майна подружжя - трикімнатної квартири №21 в будинку №25 смт. Краснопілля Краснопільського району Сумської області.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з ОСОБА_4, пропорційно до задоволеної апеляційної скарги, на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання до суду апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 316, 317, 319, ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року, виключивши з нього посилання про поділ спільного майна подружжя - трикімнатної квартири №21 в будинку №25 смт. Краснопілля Краснопільського району Сумської області.

В іншій частині оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання до суду апеляційної скарги у розмірі 606 грн. 32 коп.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -