Справа № 209/3071/16-ц
Провадження № 2/209/1496/16
РІШЕННЯ

Іменем України

11 жовтня 2016 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбари Г.А.,

при секретарі Герасимчук І.О.,

за участі позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Відділ реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Камянської міської ради, про втрату права користування житлом колишнього члена сімї власника житла,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, що є підставою для відділу реєстрації Адміністрації Дніпровського району м. Дніпродзержинська (Камянське) для зняття відповідача з реєстрації по вказаній квартирі.

На обґрунтування позову зазначила, що відповідач є її сином, який разом із нею з 1990 року зареєстрований в квартирі за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ (Камянське), АДРЕСА_2. Вони з відповідачем є співвласниками вказаної квартири. При приватизації житла, відповідач, який був неповнолітнім, автоматично набув право власності на частку квартири, хоча не проживав в ній. З 1990 року відповідач в спірній квартирі не проживає, ніколи не намагався вселитися до неї, в квартирі ніколи не було його речей. Він проживав у родичів за адресою: м. Дніпродзержинськ, проспект Металургів, буд. 8. кв. 81. Після досягнення повноліття відповідач мав можливість вселитися до спірної квартири, і вона не чинила йому перешкоди у проживанні. Але син до квартири до теперішнього часу не вселився. Він відсутній в квартирі без поважних причин більше 25 років, між нею та відповідачем не укладалося угод про зберігання за ним права користування житлом у випадку його відсутності. Всі питання, повязані з утриманням квартири, вирішуються тільки нею. Вона є інвалідом другої групи загального захворювання безстроково, отримує пенсію по інвалідності і не може самостійно сплачувати комунальні послуги, які нараховуються в тому числі й на відповідача, а також не може оформити житлову субсидію через реєстрацію у квартирі ОСОБА_2, який відмовляється надати їй довідку про свої доходи і взагалі не бажає з нею спілкуватися.

Представник третьої особи - Відділу реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Камянської міської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 158, ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника третьої особи.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримувала та надала пояснення, аналогічні його обґрунтуванню, просила задовольнити позовні вимоги. Також пояснила суду, що відповідач не допомагає їй утримувати спірну квартиру, не займається її ремонтом, не повідомляє, де проживає. Вона хоче зняти сина з реєстрації, бо він з нею не спілкується. Квартира АДРЕСА_3 приватизована, її співвласниками є вона та відповідач.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Пояснив суду, що після розірвання шлюбу між його батьками, матері та йому, на той час неповнолітньому, була виділена квартира АДРЕСА_4, яка в подальшому в порядку приватизації була передана їм обом у спільну власність. Він дійсно не проживає в спірній квартирі, бо з 6 років проживав з тіткою свого батька, яка його виховувала. Вони з тіткою проживали у належній їй квартирі по проспекту Металургів. В 2011 році тітка померла. Спадщину після тітки він не оформлював. В теперішній час проживає в м. Дніпро в будинку матері своєї дружини. В нього немає ніякого іншого житла для реєстрації, крім спірної квартири. Він надасть матері документи, які потрібні їй для оформлення субсидії.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ (Камянське), АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 01 липня 1994 року Відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпродзержинського міськвиконкому (а.с. 6).

У вищевказаній квартирі, особовий рахунок на яку відкритий на імя ОСОБА_1, з 1990 року зареєстровані позивачка та її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією особового рахунку на квартиру від 18 червня 2016 року (а.с. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1990 року, хоча позивачка не чинила йому перешкоди у проживанні в спірній квартирі, що підтверджується актом про непроживання від 09 червня 2016 року, затвердженого директором ТОВ "Крона-Сервіс 2" (а.с.8) та повідомленнями ТОВ "Абонент ХХІ" від 07 липня 2016 року іа Дніпровського ВП від 11 липня 2016 року (а.с. 9,11).

Суд вважає, що непроживання відповідача у спірній квартирі не є підставою для позбавлення його права користування вказаною квартирою, оскільки згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на власний розсуд, і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, отже власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи, що відповідач є співвласником квартири, і має право не тільки користуватися, а й володіти та розпоряджатися майном на власний розсуд, то до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, не можуть бути застосовані положення ч.2 ст. 405 ЦК України, на яку посилається позивачка у заявленому позові, як на підставу усунення їй перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження житловим приміщенням.

Зазначене узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладена в п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав".

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Керуючись статтями 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Відділ реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Камянської міської ради, про втрату права користування житлом колишнього члена сімї власника житла,

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі протягом десяти днів після проголошення (отримання) рішення апеляційної скарги через суд першої інстанції, що його ухвалив.

Суддя Г.А. Байбара.