Справа № 209/3509/15-ц
Провадження № 2/209/106/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Замкової Я.В.,

за участі секретаря Золотих Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, проведення розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, проведення розрахунку при звільненні, та стягнення моральної шкоди.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 15 травня 2015 року він був прийнятий на роботу приватним підприємцем ОСОБА_2 на посаду водія-експедитора автомобіля «Рено Магнум» р/н НОМЕР_1, трудову книжку він передав особисто в руки відповідачу. Однак в період його роботи з 15 травня 2015 року записів в трудову книжку йому не здійснювалось, заробітна плата не виплачувалась. 08 липня 2015 року на його пропозицію відповідачу виплатити розрахунок за роботу в період з 15.05.2015 року по 08.07.2015 року, відповідач відмовив. Зі слів відповідача ним було завдано відповідачу матеріальну шкоду, про що йому стало відомо після припинення трудових відносин. Відповідач, здійснив на аркуші паперу розрахунок зарплати і завданої ним матеріальної шкоди і запропонував продовжити працювати з виплатою зарплати в сумі 1000 грн., домовленості про подальше продовження роботи між сторонами досягнуто не було. Вважає, що його заробітна плата за період роботи у відповідача з 15 травня 2015 року по 08 липня 2015 року складає 14155,69 грн. Крім цього, за затримку виплати заробітної плати відповідач на його думку повинен сплатити йому 9000 грн. Розмір спричиненої йому моральної шкоди ним оцінено в сумі 10000 грн.

Під час розгляду справи по суті 24.11.2015 року позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно яких він просив встановити період його роботи яку він виконував без укладення трудового договору, оформити трудові відносини з відповідачем ПП ОСОБА_2, який використовував найману працю без укладення трудового договору; нарахувати та виплатити на його користь заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні, та нарахувати і сплатити, відповідно до законодавства, податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Також, 24.11.2015 року позивачем була подана заява про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог по справі, відповідно до якої він просив: прийняти рішення про оформлення трудових відносин між ним та відповідачем, та встановлення періоду такої роботи; відповідно до ст. 235 КЗпП України прийняти рішення про нарахування та виплату такому працівнику заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, та нарахувати і сплатити, відповідно до законодавства, податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день прийняття рішення судом; стягнути з відповідача на його користь 10000 гривень моральної шкоди; притягнути до відповідальності відповідача ПП ОСОБА_2 за порушення законодавства про працю, згідно чинного законодавства України.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, і заявах про збільшення розміру позовних вимог та про зміну предмету позову. Пояснив, що працював у відповідача водієм-екпедитором з 15.05.2015 року по 08.07.2015 року, що підтверджується товарно-транспортними накладними. Трудова книжка у нього, трудовий договір з відповідачем підписував, з його умовами був погоджений, інші умови роботи були обговорені з відповідачем. Підписували два трудових договори, другий договір забрав ОСОБА_2 Трудовий договір вважає таким, що укладений не відповідно до Закону. Працював у відповідача ненормований робочий час майже без вихідних, жодних коштів за роботу не отримував від відповідача. Йому не відомо, які збитки вказані ОСОБА_2 Просив суд прийняти рішення про оформлення трудових відносин між ним та відповідачем без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи з 15.05.2015 року по 08.07.2015 року; відповідно до ст. 235 КЗпП України прийняти рішення про нарахування та виплату такому працівнику заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, та нарахувати і сплатити, відповідно до законодавства, податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день прийняття рішення судом; стягнути з відповідача на його користь 10000 гривень моральної шкоди; притягнути до відповідальності відповідача ПП ОСОБА_2 за порушення законодавства про працю, згідно чинного законодавства України.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, надав свої письмові заперечення проти позову, та пояснив, що позивач стажувався у нього з 19.05.2015 року, а потім був прийнятий на роботу водієм з 26.05.2015 року по 01.06.2015 року за трудовим договором, заробітна плата була йому виплачена. Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, та пояснив, що позивач звернувся до ОСОБА_2 19.05.2015 року з проханням прийняти його на роботу, пройшов стажування, і він прийняв його. Періодично ОСОБА_2 їздив з позивачем, щоб переконатись в його кваліфікації. З 26.05.2015 року по 01.06.2015 року позивач був оформлений єдиним трудовим договором. Позивач погодився з цим договором і підписав його. 01.06.2015 року автомобіль ОСОБА_2 був пошкоджений позивачем, і трудові відносини між сторонами були припинені. В подальшому ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 знову прийняти його на роботу. Однак ОСОБА_2 погодився навчати його і прийняв з умовою подальшого навчання. Заробітна плата за трудовим договором з 26.05.2015 року по 01.06.2015 року була виплачена. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає позов частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України вбачається, що ОСОБА_2 є приватним підприємцем за видом діяльності оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно технічним обладнанням, залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього, іншими видами роздрібної торгівлі, вантажний автомобільний транспорт, надання послуг перевезення речей, та інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (а.с. 15-16, 17).

Судом встановлено, що в період з 19.05.2015 року по 26.05.2015 року ОСОБА_1 проходив стажування водієм-експедитором у ФОП ОСОБА_2, що підтверджується товарно-транспортною накладною ПАТ «Карлсберг Україна» від 19.05.2015 року (а.с. 49), в якій вказано водія ОСОБА_1 як перевізника ПП ОСОБА_2, і товарно-транспортною накладною ТОВ «ОСОБА_3 Плюс» від 22.05.2015 року (а.с. 80), де вказано водія ОСОБА_1 працюючим у перевізника ПП «Віктор і К».

26 травня 2015 року між сторонами було підписано Форму трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, за яким ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_2 водієм-експедитором автомобіля «Рено Магнум» р/н НОМЕР_1,на термін з 26.05.2015 року до 01.06.2015 року, з умовою оплати 700 гривень за визначений термін (п.3), що підтверджується наданим позивачем підписаною Формою трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працювід 26.05.2015 року (а.с. 9).

Згідно п. 8 трудового договору, він набирає чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у договорі, але не пізніше дня фактичного допущення працівника до роботи.

Як встановлено судом, до моменту підписання трудового договору, тобто до 26.05.2015 року, сторони не мали суперечностей щодо прийняття на роботу позивача або наявності будь-якої заборгованості по зарплаті за вказаний період, що підтверджується укладеним трудовим договором між сторонами по справі.

Отже, період роботи позивача у відповідача водієм до 26.05.2015 року, не мав постійного характеру, що підтверджується товарно-транспортною накладною ТОВ «ОСОБА_3 Плюс» від 22.05.2015 року (а.с. 80), де вказано водія ОСОБА_1 працюючим у іншого перевізника, а саме: ПП «Віктор і К». Крім того судом у судовому засіданні не встановлено наявністі інших домовленостей між сторонами, а тому твердження позивача про його роботу з 15.05.2015 року до 26.05.2015 року не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, і докази на підтвердження цих обставин в матеріалах справи відсутні.

За умов п. 9 трудового договору, сторони дійшли згоди, що трудовий договір повинен бути зареєстрованим ОСОБА_2 (або за нотаріальним дорученням уповноваженою ним особою) у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Пунктом 12 вищевказаного договору визначено, що працівники, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Сплата страхових внесків проводиться у розмірах і порядку, визначених законодавством.

З відміток на трудовому договорі вбачається, що він не був поданий відповідачем на реєстрацію до державної служби зайнятості, що є порушенням норм чинного законодавства. Докази сплати страхових і пенсійних внесків за найману працю позивача, відповідачем чи його представником суду також не надані.

Таким чином, фактичний допуск до роботи позивача після підписання трудового договору, суд розцінює як укладенням трудового договору, незалежно від того, чи було прийняття на роботу позивача чи належним чином оформлене його працевлаштування, оскільки робота провадилась за розпорядженням і з відома власника, тобто відповідача.

Судом не прийняті до уваги твердження відповідача і його представника щодо завдання позивачем відповідачу матеріальної шкоди при виконанні роботи, оскільки вказані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, і будь-які докази на підтвердження цих обставин суду не надані.

Наданий позивачем аркуш паперу з розрахунком зарплати і збитків (а.с. 10) в судовому засіданні відповідачем не визнаний, і не може бути розцінений судом як належний доказ у справі.

Як встановлено судом, згідно товарно-транспортних накладних від 15.06.2015 року виданих ТОВ «Торговий дім «БІЗАРТ» (а.с. 132), від 26.06.2015 року ТОВ «Завод «Техноніколь» (а.с. 45), вбачається що протягом червня 2015 року позивач ОСОБА_1 був допущений відповідачем до роботи, і продовжував працювати водієм у ФОП ОСОБА_2

Враховуючи, що наступного дня після закінчення дії строкового трудового договору (01.06.2015 року) працівник знову вийшов на роботу, і роботодавець допустив його до роботи, суд вважає, що, трудові відносини між сторонами фактично тривали далі і жодна зі сторін не вимагала їх припинення, у звязку з чим, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Судом не прийняті до уваги доводи відповідача і його представника про те, що позивач не працював у відповідача після закінчення трудового договору, тобто після 01.06.2015 року та відсутність заборгованості по заробітній платі у відповідача перед позивачем при його звільненні, оскільки вони спростовуються вищевказаними доказами і направлені на те, щоб уникнути відповідачем фінансової відповідальності.

Однак, згідно листа ТОВ «Текро-Дніпро» від 09.11.2015 року (а.с. 74), повідомляється що водій ОСОБА_1 станом на 02.07.2015 року є працівником автотранспортної організації КФ ТОВ «ІТЛ-ГРУПП», чим спростовуються доводи позивача про його роботу у ОСОБА_2 після 01 липня 2015 року до 08.07.2015 року.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що сукупність встановлених фактів свідчить про постійний характер роботи ОСОБА_1, як працівника, у суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, з його відома та згоди, отже він дійсно перебував з ним в трудових відносинах у період з 26.05.2015 року по 01.07.2015 року включно, хоча прийняття позивача на роботу належним чином відповідачем оформлене не було.

Крім цього, будь-яких доказів про розрахунок відповідача з позивачем за час його роботи та при його звільненні, відповідачем і його представником суду не надані, та такі в матеріалах справи відсутні, що свідчить про наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі на момент його звільнення.

Згідно із частиною 1 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 зазначеного Закону визначено структуру заробітної плати, яка складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

Згідно ст. 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору.

Пунктами 2, 3 статті 23 КЗпП передбачено можливість укладення трудового договору на визначений строк, що встановлюється за погодженням сторін, і на час виконання певної роботи. Такі трудові договори називаються строковими. Якщо є законні підстави, їх можна як укладати під час прийняття на роботу, так і переукладати згодом. При цьому закон не обмежує права сторін трудового договору на визначення строку його дії.

Частиною першою статті 391 КЗпП України передбачено, що коли після закінчення строку трудового договору (п. 2 і 3 ст. 23 КЗпП) трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Відповідно до частин 1, 3 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2 "Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою", затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001р. № 260, укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.92 року, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органом.

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За змістом ст. 233 ч. 1 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Частиною 6 ст. 235 КЗпП України, в новій редакції, визначено, що при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Суд вважає, що норма ч. 6 ст. 235 КЗпП України, у новій редакції, розповсюджуються на виниклі трудові правовідносини сторін, які до цього часу залишаються не вирішеними.

Виходячи з п. 4 підписаного трудового договору, сторони домовились про пятиденний робочий тиждень з 08.00 годин по 17.00 годин (а.с. 9), тому цей графік прийнятий судом при обчисленні середньомісячної заробітної плати.

Середньомісячна заробітна плата одного штатного працівника за видом економічної діяльності «Транспорт» за січень-травень 2015 року у регіоні Дніпропетровської області становила 3730 грн., за січень-червень 2015 року становила 3814 грн., за січень-липень 2015 року становила 3933 грн., що підтверджується інформацією Головного управління статистики у Дніпропетровській області за 2015 рік.

Отже, розрахунок середньомісячної заробітної плати за період з 26.05.2015 року по 01.07.2015 року включно ОСОБА_1, працювавшого у ОСОБА_2 на посадія водія-експедитора, як штатного працівника за видом економічної діяльності «Транспорт», становить:

Травень 2015 року (4 робочих дня - 26, 27, 28, 29 числа) = ЗП за травень / кількість робочих днів у травні х кількість відпрацьованих днів = 3730 / 18 днів х 4 дня = 828,89 грн.

Червень 2015 року (20 роб. днів) = 3814 грн.

Липень 2015 року (1 роб. день) = ЗП за липень/ кількість робочих днів у травні х кіль-кість відпрацьованих днів = 3933 / 23 роб. дня х 1 день = 171 грн.

Таким чином, заборгованість по зарплаті складає 828,89+3814+171= 4813,89 грн.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 26.05.2015 року по 01.07.2015 року включно становить 192,55 грн., виходячи з наступного розрахунку:

(Сума середньої зарплати в регіоні з 26.05.2015р. по 01.07.2015р.) / (кількість відпрацьованих днів з 26.05.2015 по 01.07.2015) = 4813,89 грн. / 25 днів (4+20+1) = 192,55 грн.

Заборгованість у формі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто за період з 02.07.2015 р. по 20.01.2016 р. включно, становитиме 27149,55 грн., яка обчислена судом наступним чином:

(Кількість робочих днів за період з 02.07.2015 р. по 20.01.2016 р.) х (середньоденну заробітну плату) = 141 роб.день х 192,55 грн. = 27149,55 грн.

Також на підставі ч. 6 ст. 235 КЗпП, суд прийшов до висновку про необхідність із обчисленої судом суми заборгованості по зарплаті і компенсації у формі середнього заробітку, зобовязати ФОП ОСОБА_2 нарахувати та сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування за встановлений судом період роботи і затримки розрахунку при звільненні, тобто з 26.05.2015 року по 20.01.2016 року.

Таким чином, суд приходить до висновку про визнання трудових відносин між ФОП ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 без укладення трудового договору в період з 26 травня 2015 року по 01 липня 2015 року включно оформленими, стягненню на користь позивача з відповідача у справі невиплаченої заробітної плату за період 26 травня 2015 року по 01 липня 2015 року включно в розмірі 4813,89 грн., і стягненню компенсації у формі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто за період з 02.07.2015 року по 20.01.2016 року включно в розмірі 27149,55 грн.

Що стосується позовної вимоги позивача щодо притягнення до відповідальності відповідача ПП ОСОБА_2 за порушення законодавства про працю, згідно чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що вона є необгрунтованою та такою, що не відповідає нормам чинного законодавства України.

Стаття 237-1 КЗпП, вказує, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом прийнято до уваги характер допущених відповідачем порушень трудового законодавства відносно позивача, ступень вини відповідача і його ставлення до здійснюваного порушення трудових прав позивача, та наявність у ОСОБА_4 можливості оцінити відповідність своєї поведінки нормам трудового законодавства, у тому числі й положенням щодо охорони праці, тому враховуючи отримані моральні страждання ОСОБА_1 внаслідок не отримання ним заробітної плати, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, і з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача частково в розмірі 1000 гривень.

Щодо стягнення судових витрат, судом враховано звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду з даною позовною заявою, у звязку з чим мається необхідність її стягнення з відповідача по справі на користь держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зокрема, за вимоги майнового характеру в розмірі 551,20 грн., та за вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 1378 грн, що в сукупності становитиме 1929,20 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 57-61, 88, 158, 212, 213, 215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, проведення розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати трудові відносини між ФОП ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1, який виконував роботу без укладення трудового договору в період з 26 травня 2015 року по 01 липня 2015 року включно, оформленими.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_3, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, заробітну плату за період 26 травня 2015 року по 01 липня 2015 року включно в розмірі 4813,89 грн., з яких нарахувати та сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за зазначений період.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, заборгованість у формі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто за період з 02.07.2015 року по 20.01.2016 року включно в розмірі 27149,55 грн., з якої нарахувати та сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за зазначений період.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь держави судовий збір в сумі 1929,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Я.В. Замкова