УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Львівського драматичного театру імені Лесі Українки, третя особа - ОСОБА_6, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 6 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що 1 жовтня 1995 року її зараховано до драматичного театру Західного оперативного командування (драматичний театр Прикарпатського воєнного округу) на посаду актриси допоміжного складу.

1 вересня 2007 року її переведено на посаду актриси 1-ї категорії.

31 грудня 2007 року її звільнено з театру згідно із п.1 ст.40-1 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства.

2 січня 2007 року її зараховано на посаду артиста драми першої категорії у комунальну установу «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» (далі - КУ «Львівський драматичний театр ім. Л.Українки»).

30 червня 2014 року її звільнено із займаної посади у зв'язку із закінченням строку договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Вважала, що її звільнення відбулося із порушенням вимог чинного законодавства, оскільки вона не підписувала договір, їй не було надано можливості ознайомитися із ним та його копіями.

Зазначала, що театр працював постійно, вона регулярно брала участь у репетиціях та виставах, тому її режим та характер роботи не міг передбачати строковий, тимчасовий характер, тобто театр не мав права укладати із нею строкового трудового договору згідно із вимогами ст. 23 КЗпП України.

Враховуючи викладені обставини, ОСОБА_4 просила поновити її на роботі артиста драми першої категорії в КУ «Львівський драматичний театр ім. Л.Українки», стягнути з установи середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 6 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції, із висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 21, 23, 36 КЗпП України, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про театри і театральну справу», оцінивши докази відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, із дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для поновлення позивачки на роботі та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується із такими висновками.

ОСОБА_4 працювала на підставі строкових трудових договорів у період із 2008 року по 2014 рік.

Останній раз контракт був продовжений з 1 липня 2013 року по 30 червня 2014 року наказом директора Муніципального театру № 26 від 30 квітня 2013 року.

Оскільки після цього новий контракт не укладався і дія попереднього контракту не продовжена, позивачка була звільнена з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Під час роботи укладені контракти не були оспорені і виконувалися обома сторонами.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову у позові.

Доводи заявника зводяться до оцінки доказів, проте в силу ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 6 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.І. Журавель
Судді:О.В. Закропивний
С.П. Штелик