Справа № 577/3789/16-ц
Провадження № 2/577/1373/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2016 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Кравченка В.О.

при секретарі Мирошниченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Конотоп справу за позовом Виконавчого комітету Конотопської міської ради в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Виконавчий комітет Конотопської міської ради звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На обгрунтування вимог представник позивача ОСОБА_4, з посиланням на норми ч.1 п.2 ст.164 СК України, зазначила, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, матеріально не утримує, не дбає про її стан здоров"я, не купує продуктів харчування, одягу взуття. Крім того, до них неодноразово звертався із заявами чоловік ОСОБА_2, ОСОБА_3, який повідомляв, що відповідачка зловживає спиртними напоями, вихованням сина ОСОБА_1 не займається, часто залишає дітей без догляду проподаючи на декілько днів, а коли повертається, то влаштовує сварки, бійки, ображає дітей та знов покидає сім"ю. У березні 2016 року ОСОБА_2, за постановою судді Конотопського міськрайонного суду, притягувалась до адмінвідповідальності за ухилення від виконання передбачених законодавством обов"язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей (ч.1 ст.184 КпАП України), проте належних висновків не зробила, що і стало підставою для звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує задоволенню вимог, при цьому пояснила, що дійсно були випадки коли вона уходила з дому на декілько днів покинувши дітей, але це було наслідком тієї негативної психологічної атмосфери, яку створював її чоловік ОСОБА_3 провокуючи сварки в сім"ї. Вона визнає, що мали місце випадки неналежного відношення до сина ОСОБА_1 за що притягувалась до адмінвідповідальності, однак, змінивши ставлення, вже з вересня цього року відносини з сином налагодились. Просить не позбавляти її батьківських прав, надати строк і запевняє, що виправить становище на краще.

Треті особи:

? ОСОБА_3, чоловік відповідачки, підтримав вимоги зазначивши, що у нього з ОСОБА_6 склалися неприязнені відносини внаслідок подружньої невірності дружини. На даний час у суді вирішується позов про розірвання шлюбу та визначення місця проживання їх спільних малолітніх дітей. ОСОБА_1 не є його сином, проте проживає разом з ними і фактично перебуває на повному матеріальному утриманні. Відповідачка офіційно ніде не працює, перебивається випадковими заробітками влаштовуючись на роботу на тиждень-два, залишає дітей без нагляду по декілько днів, зловживає спиртними напоями, встраює сварки в сім"ї.

? ОСОБА_1, син відповідачки щодо якого просять позбавити батьківських прав, пояснив, що раніше мала місце негативна поведінка матері, яка могла кинути дітей і не з"являтися дома по декілько днів. Однак з вересня цього року ставлення змінилося на краще, а тому при винесенні рішення він покладається на розсуд суду.

Суд, вислухавши доводи учасників процесу, свідка ОСОБА_7, який знає про відношення в сім"ї лише зі слів свого брата ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Виходячи із підстав заявлених вимог ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихонанню дитини полягає у відсутності піклування про фізичний та духовний розвиток дитини, у ненаданні їй матеріальної допомоги, а також зловживанні алкогольними напоями.

Проте, погодитись з таким доводами в повній мірі не можно з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є матір"ю неповнолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

За положенням ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Відповідно до ч.1 ст.32, ч.3 ст.51 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

У статті 12 згаданого Закону визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї.

Відповідно до ст. 14 названого Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 8 вищевказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 цього Закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, яке є остаточним) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції.

У вищевказаній справі було встановлено, що за рішенням суду першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, було відібрано трьох неповнолітніх дітей без позбавлення заявників батьківських прав (ст. 170 СК України).

У рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».

Відповідно до ст. 165 СК України виконком Конотопської міської ради, як орган опіки та піклування, мав право за наявності достатніх підстав на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача.

Проте, для визначення чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві» необхідно оцінювати в контексті всієї справи загалом, чи були мотиви, наведені на виправдання втручання доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст. 8 Конвенції (п. 48 Рішення).

У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї.

Заявлені позовні вимоги зводяться до того, що відповідачка зловживає спиртними напоями, уходить з дому на кілько днів залишаючи дітей без догляду, на заходи з боку виконкому Конотопської міської ради не реагує. Внаслідок такого способу життя ОСОБА_2 не займається вихованням неповнолітнього сина ОСОБА_1, а по суті ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За приписом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з актів обстеження умов проживання для виховання та розвитку дитини створені необхідні умови, маються місця для відпочинку і навчання, одяг та взуття в достатній кількості. Проте, кожного разу ОСОБА_2 за місцем проживання була відсутня (а.с.18-19).

У висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, складеному 09.09.2016 року, виконкомом Конотопської міської ради, зокрема, стверджується, що ОСОБА_2 веде неорганізований спосіб життя, фактично не проживає вдома, не працює, не утримує сина, не дбає про його стан здоров"я, не купує продуктів харчування, одягу, взуття із чого робиться висновок про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_1, що відповідатиме інтересам неповнолітньої дитини.

Відповідно до частин 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Вищевказаний висновок органу опіки і піклування, яким визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, не містить обгрунтувань того, яким чином таке втручання в сімейне життя неповнолітньої дитини, буде відповідати її інтересам, і яким саме інтересам цієї дитини, чи позитивно вплине на дитину розлучення з матір"ю та відсутність з її боку піклування про сина в майбутньому.

Ураховуючи викладене суд вважає, що позивачем не доведено позовні вимоги, оскільки надані ним докази є не достатньо переконливими та об'єктивними, що викликає сумнів у їх достовірності, тому підстави для позбавлення батьківських прав відповідача, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, відсутні.

У той же час, суд приймає до уваги, що винна поведінка відповідачки ОСОБА_2, яка встановлена постановою судді Конотопського міськрайонного суду від 14.03.2016 року (а.с.15) є неприпустимою, тому її необхідно попередити про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_1 та покласти на орган опіки та піклування обов'язок по здійсненню контролю за виконанням батьківських обов'язків ОСОБА_2 відносно дитини, що буде відповідати правозаставним орієнтирам викладеним у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20.

Керуючись: ст.ст. 19, 164, 165 СК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити Виконавчому комітету Конотопської міської ради у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Покласти на Виконавчий комітет Конотопської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов'язків щодо сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Конотопський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя Кравченко В. О.