АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 760/9727/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/12385/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кицюк В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

13 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 3 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Київської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 3 серпня 2016 року первісні позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_4 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, зустрічний позов задовольнити, усунути ОСОБА_5 від спадкування, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що в травні 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за законом, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача ОСОБА_7

Після її смерті залишилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1.

За час свого життя мати склала заповіт, яким заповіла дану квартиру ОСОБА_4

Зазначила, що вчасно звернулася із відповідною заявою до нотаріальної контори, проте свідоцтво їй видане не було, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на квартиру

Оскільки позивач є пенсіонером та особою похилого віку, вона вважає, що відповідно до положень цивільного законодавства має право претендувати на обов`язкову долю у спадщині, у зв'язку із чим просила суд визнати за ОСОБА_5 право власності на ј частини квартири № АДРЕСА_1.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що вона є онукою ОСОБА_7

Зазначила, що померлий спадкодавець була особою похилого віку, яка мала незадовільний стан здоров`я, у зв`язку із чим перебувала у безпорадному стані.

Проте, позивач ухилялася від надання померлій необхідної допомоги на відміну від неї.

У зв'язку із викладеним, просила суд усунути ОСОБА_5 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть, наявним в матеріалах справи.

Померла на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Центр обслуговування споживачів №2 від 19 січня 2015 №231 та від 19 січня 2015 №280, яка на праві власності була зареєстрована за померлою, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 14 листопада 1997 року.

20 січня 2015 ОСОБА_5 звернулася із заявою про прийняття спадщини до П`ятої Київської державної нотаріальної контори, яка залишилася після смерті своєї матері.

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, вбачається, що 29 липня 2014 ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого померла заповіла належну їй на праві власності вищезазначену квартиру ОСОБА_4

14 лютого 2015 ОСОБА_4 подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7

14 лютого 2015 нотаріальна контора направила в КП КМБТІ запит із необхідністю надання інформації з приводу того, чи видавався дублікат правовстановлюючого документа на вищезазначену квартиру. Ці дані необхідні для оформлення спадщини ОСОБА_7

У померлої окрім позивача був і син - батько ОСОБА_4 - ОСОБА_8,який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується свідоцтвом про народження та записом акта про смерть №4759.

14 травня 2015 позивач знову звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку у спадщині.

14 травня 2015 нотаріальна контора направила позивачу листа, згідно якого видати їй свідоцтво не виявляється можливим, оскільки оригінали правовстановлюючих документів на квартиру не були надані, також не було відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо власника цієї квартири.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, що пережив, та батьки.

Згідно ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхньому батькові, якби він був живий на час відкриття спадщини.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на обов'язкову частину - на ј частину спадкового майна.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено, що померла спадкодавця перебувала у безпорадному стані, а позивач ухилялася від надання допомоги, яка та потребувала.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що спадкування за законом має місце за відсутності заповіту з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України в тому числі повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них в разі спадкування за законом (обов`язкова частка)

Згідно з підпунктами 5.12-5.14 п. 5 гл. 10 розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , якщо спадкодавець розпорядився в заповіті всім своїм майном, не вказавши при цьому обов'язкового спадкоємця, за останнім визнається право на обов'язкову частку у всьому спадковому майні.

Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку.

Також колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що оскаржуваним рішенням суду фактично позбавлено відповідача права власності на спірне майно, оскільки рішенням суду визнано за позивачем право власності в порядку спадкування лише на ј частину квартири АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги, що позивач ухилялася від надання допомоги померлій спадкодавці та залишила її у безпорадному стані не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Лише умисне, свідоме ненадання допомоги спадкодавцеві при наявності можливості надавати таку допомогу є підставою для усунення особи від права на спадкування.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Проте, судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили, що померла ОСОБА_7 перебувала у безпорадному стані, потребувала сторонньої допомоги, зверталася до ОСОБА_5 про надання такої допомоги, а остання, маючи змогу, умисно ухилялася від надання такої допомоги.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведеного вбачається, що суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог про усунення від права на спадкування, оскільки позивачем не доведено факту умисного ухилення ОСОБА_5 від надання допомоги спадкодавцю, яке полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норми матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 3 серпня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді