Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Гордійчук С.О., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідачів - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визначення частки у спільній сумісній власності,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 22 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні вказаного позову за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Вважаючи рішення суду необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про відсутність належних доказів придбання спірної квартири внаслідок спільної праці члені однієї сім'ї -її та ОСОБА_6, за їх спільні кошти. Звертає увагу, що такий висновок протирічить іншому висновку суду - встановленому на підставі показань свідків факту проживання її та нині покійного ОСОБА_6 - сина відповідачів - у фактичних шлюбних відносинах з кінця 1990-х років до реєстрації шлюбу в 2003 році. Покликається на правову позицію Верховного Суду України від 25.12.2013р. у справі № 6-135цс13, відповідно до якої майно, набуте до 01.01.2004 року під час спільного проживання осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їх спільної сумісної власності за умови придбання спільної праці цих осіб як сім'ї, та доводить, що за час спільного проживання із ОСОБА_6 вони вели спільний побут та бюджет, мали спільні й особисті доходи, об'єднані для набуття квартири, в тому числі і позику. Обґрунтовує свої вимоги також ст. 17 Закону України «Про власність», яка встановлює, що майно, придбане спільною працею членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

__________________________________________________________________________Справа № 569/922/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Кухарець В.М.

Провадження № 22-ц 787/943/2016 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2001 року ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_8 однокімнатну квартиру загальною площею 28,2 кв. м., житловою площею 16,1 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, за що сплатив їй грошові кошти в сумі 8801 грн., які повністю передав продавцю при оформленні договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарською Н.О. (а.с.12).

07 березня 2003 року ОСОБА_6 одружився зі ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 07 березня 2003 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м.Рівне (а.с.10).

З копії витягу №38934209 від 18.11.2014 р. про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданого Другою Рівненською державною нотаріальною конторою, вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визначення частки у спільній сумісній власності ОСОБА_4 обґрунтовувала свої вимоги тим, що в період з 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 проживала однією сім'єю із ОСОБА_6, підтримуючи спочатку фактичні подружні стосунки, а з 07 березня 2003 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, вела з ним спільне господарство та бюджет, а також за спільні кошти придбали спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову повністю, суд першої інстанції в своїх висновках зазначив, що відповідно до показань свідків, допитаних в судовому засіданні, встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з кінця 1990-х років до реєстрації шлюбу проживали разом, як подружжя, однак позивачкою не доведено, що спірна квартира була придбана за кошти внаслідок спільної праці, як того передбачали норми ст.17 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково.

У відповідності до ст.234 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч.2 п.5 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За п.6 ст. 235 цього Кодексу якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Позивачка про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 звернулась у позовному провадженні, просила встановити факт проживання з 1996 року по день реєстрації шлюбу.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12 підтвердили такий факт.

Відповідачі жодними доказами показання свідків не спростували.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про встановленні факту проживання однією сім»єю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу є незаконним і підлягає скасуванню.

Відповідачі в судовому засіданні визнали, що ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_6 проживали спільно з 1998 року по день реєстрації їх шлюбу, а тому, на думку колегії, доводи апеляційної скарги і цій частині заслуговують на увагу і спростовують висновки суду про відмову в задоволенні позову в частині встановлення факту.

З огляду на зазначене, слід ухвалити рішення про встановлення факту проживання однією сім»єю позивачки з ОСОБА_6 з 1998 року по 7 березня 2003 року.

Щодо висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та визначення частки у спільній сумісній власності, то колегія суддів з даним висновком погоджується.

Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим підлягає встановленню не лише факт спільного проживання однією сім»єю, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна.

Оскільки судом встановлено, що позивачка в період проживання з ОСОБА_6 не працювала, не довела суду, що мала будь-які інші доходи, то суд першої інстанціїї вірно оцінив ці обставини і прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову про визнання майна спільною сумісною власністю та визначення частки у спільній сумісній власності.

Також не наведено позивачкою будь-яких доводів, які спростовували б висновок суду в цій частині, і у апеляційній скарзі, а тому колегія суддів вважає висновок місцевого суду про відмову у цих вимогах законним та обґрунтованим.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позову про встановлення юридичного факту підлягають до задоволення, а рішення в цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове рішення.

В іншій частині оскаржуване слід залишити без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу скасувати.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу задовольнити.

Встановити факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1998 року по 7 березня 2003 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору по 66(шістдесят шість) гривень 99 копійок з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Гордійчук С.О.

Григоренко М.П.