Ухвала

іменем україни

10 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяна Олексіївна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліна Павлівна, про визнання правочинів недійсними, скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування збитків та моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» на рішення апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів» (далі - ПАТ АКБ «Львів») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року з ОСОБА_4 на користь банку було стягнуто заборгованість за генеральними кредитними договорами, яке залишається невиконаним. Невиконання зазначеного рішення суду пов'язано із неправомірними, умисними діями відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які уклали між собою ряд оспорюваних правочинів, для приховання майна ОСОБА_4, з метою його ухилення від виконання боргових зобов'язань перед ПАТ АКБ «Львів» і не мали намірів на створення правових наслідків, які обумовлені цими правочинами.

На підставі вказаного позивач, уточнивши та доповнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсними, а саме фіктивними: договір позики від 27 грудня 2012 року, договір іпотеки від 27 грудня 2012 року, договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року, договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року, договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року, договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року, договір купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2013 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року, укладені між відповідачами, відшкодувати завдані збитки та моральну шкоду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 2 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року, позов ПАТ АКБ «Львів» задоволено частково.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року вказані судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2015 року позов ПАТ АКБ «Львів» задоволено частково.

Визнано недійсним договір позики від 27 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Визнано недійсним договір іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Визнано недійсним договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 188 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

Визнано недійсним договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим №193 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано недійсним договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 189 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Визнано недійсним договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим № 194 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2652, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1717, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1720, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1723, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 земельні ділянки за кадастровими номерами: НОМЕР_1 та НОМЕР_2, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 земельні ділянки за кадастровими номерами: НОМЕР_1 та НОМЕР_2, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Зобов'язано реєстраційну службу Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області вчинити дії із внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо скасування записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, які були зроблені на підставі:

- договору купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1717, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1720, договору купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1723, які були укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

- договору іпотеки від 27 грудня 2012року за реєстровим № 2650, договору про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 188 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650, договору про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим № 193 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650, договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652, договору про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 189 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652, договору про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим № 194 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652, які були укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ АКБ «Львів», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

У частині 4 ст. 338 ЦПК України визначено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд дотримався вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України і при новому розгляді справи врахував висновки і мотиви, з яких ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року було скасовано попередні судові рішення.

Так, судом встановлено, що 13 вересня 2010 року між ПАТ АКБ «Львів» та ТОВ «Ізолфа Україна» були укладені генеральні кредитні договори № 41 та № 42, з подальшими змінами та доповненнями, за якими ТОВ «Ізолфа Україна» від ПАТ АКБ «Львів» були отримані кредитні кошти.

З метою забезпечення виконання ТОВ «Ізолфа Україна» своїх зобов'язань за кредитними договорами, у цей же день між ПАТ АКБ «Львів», ТОВ «Ізолфа Україна» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, з подальшими змінами та доповненнями.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитними договорами, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року, зі ОСОБА_4 на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитними договорами від 13 вересня 2010 року.

14 травня 2013 року на підставі вказаного рішення суду видано виконавчий документ, який стягувачем звернуто до примусового виконання.

27 грудня 2012 року у простій письмовій формі між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір позики. За цим договором відповідач ОСОБА_5 передав відповідачу ОСОБА_4 кошти у розмірі 2 млн грн, без нарахування відсотків за користування ними, які відповідач ОСОБА_4 зобов'язався повернути до 27 жовтня 2015 року.

У цей же день, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за умовами якого в забезпечення належного виконання зобов'язань, що виникають за договором позики, ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, загальною площею 1064,8 кв. м, житловою площею 326 кв. м та земельну ділянку загальною площею 0,5184 га, кадастровий номер: НОМЕР_3 що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 що належали відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної власності.

27 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого ОСОБА_5 відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набув право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань за договором позики, а укладений між ними договір став підставою для реєстрації за ОСОБА_5 права власності на іпотечне майно.

Договорами про внесення змін від 14 лютого 2013 та від 15 лютого 2013 року до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, були внесені зміни в частині адреси місцезнаходження нерухомого майна, яке було предметом іпотеки, та зазначено адресу: АДРЕСА_1

У результаті поділу земельної ділянки загальною площею 0,5184 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 було утворено дві земельні ділянки, які обліковано за вказаною адресою.

27 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 1064,8 кв. м, житловою площею 326 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з відстрочкою платежу.

У цей же день між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

27 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3684 га, що розташована за вищевказаною адресою, з відстрочкою платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова) роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, визнавши угоди недійсними з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, районний суд не врахував, що ознаки фіктивності в оспорюваних договорах відсутні, оскільки фіктивною визнається угода, на виконання якої сторони не виконали жодних дій.

У п. 24 постанови судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, на що суд першої інстанції не звернув.

Так, судом встановлено, що оспорюванні угоди по формі відповідають нормам чинного законодавства, під час укладення угод, нотаріусами було перевірено приналежність майна продавцям, встановлено, що під забороною відчуження (арештом) майно не перебувало, обтяження іпотекою відсутнє та в податковій заставі майно не перебувало, про що нотаріусами виготовлені відповідні витяги (а. с. 206-211 Т. 2, а. с. 112-116 Т. 3).

З урахуванням вказаного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Також апеляційний суд обґрунтовано не прийняв до уваги твердження позивача, що саме з моменту винесення судом ухвали про забезпечення позову у відповідачів були відсутні повноваження на розпорядження житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена. Копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення.

Однак саме по собі винесення ухвали про забезпечення позову без вжиття заходів щодо її виконання не має наслідків для осіб, відносно яких її винесено, оскільки таку ухвалу може бути не пред'явлено до виконання, а матеріали справи таких доказів не містять.

Таким чином, апеляційний суд, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана Л.М. Мазур О.В. Попович