Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/2369/16-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 47 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 липня 2016 року

по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «А.Т.К.» (далі ТОВ «А.Т.К.») до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітне» (далі ТОВ «Елітне»), третя особа Бердичівське міськрайонне управління юстиції (далі - Бердичівське МРУЮ) про визнання недійсним договору оренди землі та скасування реєстрації речового права,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ТОВ «А.Т.К.» звернулося до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору оренди землі та скасування реєстрації речового права, обґрунтовуючи його тим, що 05.07.2005 між ним та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 2,28 га, за умовами якого остання передала її в оренду товариству стоком на 5 років.

16.06.2006 додатковою угодою ТОВ «А.Т.К.» та ОСОБА_3 збільшили строк оренди землі на 15 років, до 04 липня 2020 року. Після смерті орендодавця, право власності на земельну ділянку набула ОСОБА_2

15.12.2014 відповідачка ОСОБА_2 уклала договір оренди спірної земельної ділянки з ТОВ «Елітне».

Оскільки укладенням вказаного договору порушено законні права товариства, як орендаря, позивач просив суд задовольнити його позов.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 липня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, кадастровий № :06:000:0212, укладений 15.12.2014 між ОСОБА_2 та ТОВ «Елітне» та який зареєстрований 06.01.2015 реєстраційною службою Бердичівського МРУЮ. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позову ТОВ «А.Т.К.».

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що з рішенням суду не погоджується, оскільки воно прийняте з порушенням норм процесуального права, судом не було дотримано вимог чинного законодавства у частині стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідач вказує, що позивачем у порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження того, що договір від 05.07.2005 укладений саме щодо спірної земельної ділянки.

Крім того, зазначає, що долучена до матеріалів справи додаткова угода не є належним доказом, оскільки з неї не вбачається щодо якої саме земельної ділянки та до якого договору оренди землі вона укладена.

У своїх доводах також посилається на норми ЦПК України, постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» та Закон України № 4191-VI від 20.12.2011 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно положень ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ч. 2 ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець зобовязаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Як визначив законодавець у ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно ст. 20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Положенням ст.125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі» передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Частиною першою ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Задовольняючи частково позов ТОВ «А.Т.К.» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що між ТОВ «А.Т.К.» та спадкодавцем відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у 2005 році був укладений договір оренди землі, строк дії якого був продовжений додатковою угодою 16.06.2006 на 15 років, які є діючими на даний час, є не розірваними, не припиненими та не є визнаними недійсними. Всупереч вимогам ст.ст.526,770 ЦК України, ст.148-1 ЗК України, умов договору (розділ12 Договору) ОСОБА_2 під час дії договору уклала 15.12.2014 договір оренди з ТОВ «Елітне», у звязку з чим вказаний договір є недійсним.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до державного акту на земельну ділянку ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка, площею 4,3162 га., яка була їй передана для ведення особистого селянського господарства. Ця земельна ділянка розташована на території Буряківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області та складається з ділянки № 1, кадастровий номер:06:000:0212 та ділянки № 2, кадастровий номер :02:000:0591 (а. с.11).

05 липня 2005 року між ТОВ «А.Т.К.» та ОСОБА_3 був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 2,28 га. За цим договором ОСОБА_3 передала в оренду ТОВ «А.Т.К». земельну ділянку, площею 2,28 га, строком на 5 років ( а.с. 46-52). 01.09.2005 договір зареєстровано у Бердичівському районному відділі Житомирської регіональної філії Центру ДЗК.

Додатковою угодою від 16.06.2006 ТОВ «А.Т.К.» та ОСОБА_3 внесли зміни до пункту 3.1. Договору від 05.07.2005, погодивши строк оренди земельної ділянки на 15 років. Додаткова угода 22.05.2007 зареєстрована у Бердичівському районному відділі Житомирської регіональної філії Центру ДЗК (а. с. 12).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що договір оренди від 05 липня 2005 року, який укладений між ТОВ «А.Т.К.» та ОСОБА_3 є чинним, ТОВ «А.Т.К.» набуло права оренди земельної ділянки на строк до 2020 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла 01 червня 2013 року (а. с. 13).

Право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:000:0212, площею 2,2795 га, розташованої на території Буряківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області набула її спадкоємець за заповітом ОСОБА_2, що доводиться свідоцтвом про право на спадщину (а. с .70).

15 грудня 2014 року ОСОБА_2 уклала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Елітне», за яким передала ТОВ «Елітне» в оренду строком на пять років земельну ділянку, кадастровий номер :06:000:0212. 30 грудня 2014 року РС Бердичівського міськрайонного управління юстиції проведено реєстрацію цього договору оренди (а. с. 59-69,14,15).

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства).

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Положенням ст.770 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди.

Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов'язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім'я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). За згодою сторін договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту чи застави до такого договору можуть бути внесені зміни із зазначенням нового власника земельної ділянки.

Відповідно до частини четвертої статті 34 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Розділом 12 Договору оренди від 05.07.2005, укладеного між ТОВ «А.Т.К.» та ОСОБА_3 не передбачено розірвання договору оренди в односторонньому порядку, в тому числі й у разі зміни власника земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_2, набувши права та обовязки орендодавця за договором оренди земельної ділянки від 05.07.2005, укладеним між ТОВ «А.Т.К.» та ОСОБА_3, як новий власник земельної ділянки, порушила умови договору та чинне законодавство, передавши повторно в оренду земельну ділянку іншій особі, не вирішивши питання про припинення попереднього договору оренди земельної ділянки, чим порушила права ТОВ «А.Т.К.» як орендаря земельної ділянки та правильно визнав спірний договір оренди земельної ділянки недійсним.

Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції в даній частині не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не звернуто уваги на те, що ОСОБА_3 укладала договір оренди земельної ділянки площею 2,28 га, а у спадщину перейшли дві земельні ділянки площею 2,2795 га та 2,0367 га відхиляються колегією суддів, оскільки спірна земельна ділянка має один і той же кадастровий номер, а саме :06:000:0212 і невелика похибка у її розмірі у 0,0005 га не впливає на чинність цього договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість стягнення правової допомоги у сумі 2 тис. грн. колегія суддів, вважає їх частково обґрунтованими виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Із змісту ст.79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на правову допомогу.

29 березня 2016 року між ТОВ «А.Т.К.» та ПП ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_5В, укладено угоду про надання правової допомоги (а. с. 55), згідно умов якої останні зобов'язалися надавати правову допомогу та юридичні послуги, в тому числі допомогу консультативного характеру, підготовку позовної заяви та участь у суді. ТОВ «А.Т.К.», у свою чергу, зобов'язалося сплатити за надані послуги за актом прийому-передачі наданих юридичних послуг.

Згідно платіжних доручень №4749,4740 ПП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 отримали від ТОВ «А.Т.К.» по 2000,00 грн. за надану правову допомогу при розгляді вказаного позову (а.с.57,58). Також у справі є акт прийому-передачі наданої правової допомоги №2 від 30.04.2016 складений між позивачем та ПП ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_5 на 4000,00 грн. (а.с.56).

При ухваленні рішення судом було вирішено стягнути із відповідачів на користь позивача 2000,00 грн. витрат за правову допомогу.

Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах » від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України ( Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 ).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України від 02 червня 2011 року №3460-УІ «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-УІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-УІ «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

У рішенні від 16.11.2000 року №13-рп/2000 Конституційний суд України, зазначив, що аналіз чинного законодавства України з питання визначення певного кола суб'єктів надання правової допомоги та їх повноваження, дає підстави визначити, зокрема, такі види суб'єктів надання правової допомоги: державні органи України, до компетенції яких входить надання правової допомоги (Міністерство юстиції України, Міністерство праці та соціальної політики України, нотаріат тощо); адвокатура України як спеціально уповноважений недержавний професійний правозахисний інститут, однією з функцій якого є захист особи від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах (частина друга ст..59 Конституції України); суб'єкти підприємницької діяльності, які надають правову допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством України; об'єднання громадян для здійснення і захисту своїх прав і свобод (частина перша статті 36 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є фахівцями у галузі права, що підтверджується витягами із Єдиного реєстру адвокатів України та брали участь у справі як представники позивача на підставі угоди про надання правової допомоги (а. с. 55, 124-125 ) та були допущені судом до розгляду справи, як особи, які надають правову допомогу.

Із огляду на положення ст.204 ЦК України, відсутні підстави ставити під сумнів договір про надання послуг від 29.03.2016, він є чинним.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Як роз'яснено у п. 48 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виконали взяті на себе зобов'язання за вказаним договором, що підтверджується зібраними по справі доказами. Ними вчинялися також і інші дії поза судовим засіданням по наданню правової допомоги, а саме було складено позовну заяву, готувалися заяви та клопотання.

Таким чином, враховуючи те, що позовні вимоги ТОВ «А.Т.К.» були задоволені частково, право компенсування судових витрат, понесених стороною на користь якої ухвалено рішення, визначене ст.88 ЦПК України, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого рішення про наявність підстав стягнення вказаних витрат з відповідачів.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо розміру присуджених до стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, виходячи з наступного.

Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» з 01.01.2016 по 30.04.2016 мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1378,00 грн., у погодинному розмірі -8,29 грн., а з 01.05.2016 -1450,00 грн., а у погодинному 8,69 грн.

Із вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 580,00 грн. ( 1450 грн.* 40%) та бути нижчим 8,69 грн.

За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, незначну ступінь складності справи, граничний ( максимальний ) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір визначених судом першої інстанції витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача з 2000,00 грн. до 500, 00 грн. (50 ,00 грн. консультація+450,00 грн. підготовка позовної заяви та матеріалів до неї).

Враховуючи наведене рішення суду у частині стягнення із відповідачів судових витрат підлягає зміні шляхом зменшення їх розміру із 1689,00 грн. з кожного до 939,00 грн.

Також, описка допущена судом першої інстанції щодо дати реєстрації спірного договору оренди землі не може бути підставою для скасування по суті правильного прийнятого судового рішення та може бути виправлена відповідно до вимог ст. 219 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 липня 2016 року в частині стягнення судових витрат змінити, зменшивши розмір витрат, стягнутих із відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «А.Т.К.» із 1689,00 грн. до 939,00 грн. із кожного.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: