АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5568/16 Головуючий 1 інст. - Поліщук Т.В.
Справа № 643/2317/16-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Шевченко Н.Ф.,

Черкасова В.В.,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД», за участю третьої особи: ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до ТОВ фірма «Елавус ЛТД» за участю третьої особи: ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату, стягнення з ТОВ фірми «ЕЛАВУС ЛТД» суму середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 29.01.2014 по 02.12.2015 в розмірі 49419,79 грн., компенсацію нарахованої, але не виплаченої заробітної плати станом на 02.12.2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 38228,99 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що з 01.07.2010 по 28.01.2014 працювала на ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на посаді пакувальник цементу. 28.01.2014 року була звільнена з роботи за ст.36 КЗпП за згодою сторін. Відповідно до наказу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16.04.2014 з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» було стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 7283,40 грн. Кошти у розмірі 7283,40 грн. були отриманні позивачем у повному обсязі лише 03.12.2015 року. У зв'язку з тим, що на день звільнення, в порушення вимог ст.115-117 КЗпП України, відповідач не виплатив належну позивачу заробітну плату, остання звернулась з даним позовом до суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 28.01.2014 року по 03.12.2015 року в розмірі 33951 грн. Стягнуто з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_3 компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 03.12.2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 12917,84 грн. Стягнуто з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ТОВ фірми «Елавус ЛТД» звернулося з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції ґрунтовно виходив з того, що оскільки відповідач ТОВ фірма «Елавус ЛТД» не виплатив позивачу при звільненні належну та нараховану заробітну плату, не виконав вчасно наказ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27.03.2014 року, то відповідно до ст.117 КЗпП України стягнув суму середнього заробітку за весь період затримки та компенсацію за нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в зазначеному розмірі.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Матеріали справи містять дані про те, що з 01.07.2010 по 28.01.2014 ОСОБА_3 працювала в ТОВ фірма «Елавус ЛТД», 28.01.2014 року була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін.

Судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27.03.2014 року з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в розмірі 7283,40 грн., які позивачем фактично отримано у повному обсязі 03.12.2015 році.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, що клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, передбачений ст. 233 КЗпП України, є безпідставними.

Згідно розяснень, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 26.12. 2011 року.

Судом 1 інстанції правильно встановлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений лише 03 грудня 2015 року. З позовом вона звернулася 01. 03. 2016 року, тобто із дотриманням строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпПУ.

Розрахунок заборгованості проведений судом першої інстанції з дотриманням вимог постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тому колегія суддів погоджується рішенням суду в частині стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку з 28.01.2014 року по 03.12.2015 року в розмірі 33951 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги задовольнив частково.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію гррмадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»(далі - Закон) встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у: випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У відповідності до вимог ст. ст. 2, 3 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення сумі компенсації, поділений на 100.

З урахуванням наведенного, колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанці, що компенсація, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 12917,84 грн., а не 38228,99 грн., як було вказано в розрахунку позивача.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313, 314, 315, 317, 324 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД» відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді - Н.Ф. Шевченко

В.В. Черкасов