Справа № 751/5876/15-ц Провадження № 22-ц/795/1868/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Маслюк Н. В. Доповідач - Вінгаль В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіВІНГАЛЬ В.М.
суддів:ОСТРЯНСЬКОГО В.І., ШИТЧЕНКО Н.В.,
при секретарі:Зіньковець О.О.
за участю:ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, представників відповідача Глібка В.П., Багрової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Чернігівторф» на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 серпня 2016 року у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до Державного підприємства «Чернігівторф» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 серпня 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного інженера-технолога Державного підприємства «Чернігівторф». Стягнуто із Державного підприємства «Чернігівторф» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 62 574 грн.60 коп., 1500 грн. моральної шкоди. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто із Державного підприємства «Чернігівторф» на користь держави 1728 грн. 15 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Державне підприємство «Чернігівторф» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позивачу відмовити в задоволенні позову.

Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що з наявних в матеріалах справи табелів обліку робочого часу вбачається, що позивач був відсутній на роботі 02 - 05, 10 - 13, 16, 20, 23, 27, 30, 31 березня 2015 року, 01 - 03, 06 - 10, 21 - 23, 28 - 29 квітня 2016 року. Вказані обставини підтверджуються також доповідною начальника відділу кадрів ДП «Чернігівторф» Багрової В.В. від 30 березня 2015 року про відсутність на роботі провідного інженера - технолога ОСОБА_4, актами про його відсутність на робочому місці 30 березня 2015 року та 29 квітня 2015 року. Про відсутність на робочому місці пояснень позивач відмовився надавати, про що було зазначено в актах про відсутність працівника на робочому місці. ДП «Чернігівторф» посилається на те, що видача наказу про створення комісії про відсутність працівника на робочому місце не передбачено нормами чинного законодавства.

Заявник наполягає, що до наданих позивачем посвідчень про відрядження 02 березня 2015 року, 02 квітня 2015 року, 21 квітня 2015 року, 28 квітня 2015 року слід ставитись критично та не приймати їх до уваги в якості переконливих доказів поважності причин відсутності на робочому місці, оскільки вони видані самим позивачем як головою первинної профспілкової організації ДП «Чернігівторф» та ніяким чином не погоджувались з керівництвом підприємства. Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що неможливо брати до уваги і доводи позивача про поважність причин відсутності його на робочому місці у 2015 році у зв'язку з перебуванням у ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держгірпромнагляду України» ніби то на навчанні з 03 березня по 05 березня, з 10 березня по 13 березня, з 16 березня по 20 березня, з 23 березня по 27 березня, з 06 квітня по 09 квітня зважаючи на, що направлень (наказів, розпоряджень) щодо такого навчання взагалі не видавалось. Навчання в зазначеному центрі позивач проходив від Березнянського цегельного заводу, що засвідчує факт відсутності ОСОБА_4 на робочому місці без узгодження з керівництвом ДП «Чернігівторф», ніякого дозволу в усній формі в.о. директора ДП «Чернігівторф» Дяденко А.І. взагалі не надавав і, на думку заявника, зазначені факти є доказами прогулу позивачем.

Заявник зазначає те, що пояснення ОСОБА_4 та посилання суду відносно конфлікту позивача з керівництвом ДП «Чернігівторф» в даному випадку є юридично неспроможними, оскільки не мають ніякого відношення до предмету спору.

ДП «Чернігівторф» посилається на те, що адміністрація підприємства погоджувала звільнення ОСОБА_4 за п.4 ст.40 КЗпП України, що підтверджується поданням в.о. директора ДП «Чернігівторф» Дяденка А.І. від 16 червня 2015 року на ім»я голови Незалежної профспілки гірників України ОСОБА_9 і, згідно листа Незалежної профспілки гірників України від 01 липня 2015 року, у звільненні позивача було відмовлено з тієї підстави, що не було надано належним чином завірених документів, які б підтверджували факт порушення працівником трудової дисципліни. Заявник зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні відмову Незалежної профспілки гірників України щодо звільнення ОСОБА_4 визнав необґрунтованою, оскільки ця організація не була позбавлена можливості самостійно витребувати необхідні документи. На думку заявника, положення ст.43 КЗпП України не виключають можливості отримання згоди виборного органу профспілкової організації і безпосередньо після звільнення працівника.

Заявник зазначає, що оскільки порушень законних прав позивача у сфері трудових відносин взагалі не було з боку ДП «Чернігівторф», тому відсутні правові підстави вимагати відшкодування моральної шкоди звільненим за прогул працівником.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про порушення відповідачем порядку застосування дисциплінарного стягнення, оскільки наказ про звільнення позивача винесено на підставі акту про відсутність на роботі та табеля обліку робочого часу, без проведення належної перевірки, відібрання пояснень від позивача та без отримання згоди вищого органу профспілкової організації. Крім того, з тексту наказу не вбачається, за які саме дні прогулу його звільнено з роботи. Звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому позивач підлягав поновленню на роботі.

З даним висновком погоджується апеляційний суд з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював з 05 червня 2006 року по 30 квітня 2015 року у ДП «Чернігівторф»: з 05 червня 2006 року по 21 жовтня 21 жовтня 2014 року на посаді інженера-технолога, а з 22 жовтня 2014 року по 30 квітня 2015 року на посаді провідного інженера-технолога, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.3)

ОСОБА_4 є головою первинної профспілкової організації ДП «Чернігівторф» та головою Чернігівського обласного об»єднання Конфедерації вільних профспілок України.

Наказом від 30 квітня 2015 року №7 ОСОБА_4 звільнено займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин.

Відповідно до акту від 30 березня 2015 року, складеного та підписаного Багровою В.В., Глібко В.П., ОСОБА_3 і ОСОБА_1, провідний інженер-технолог ОСОБА_4 був відсутній на робочому місці з 08.00 год. до 16.45 год. з 02 по 05, з 10 по 13, 16, 20, 23, 27, 30, 31 березня 2015 року.

Згідно з актом від 29 квітня 2015 року, складеного та підписаного працівниками ДП «Чернігівторф» Багровою В.В., Глібко В.П., ОСОБА_3 і ОСОБА_1, провідний інженер-технолог ОСОБА_4 був відсутній на робочому місці з 08.00 год. до 16.45 год. з 01 по 03, з 06 по 10, з 21 по 23, з 28 по 29 квітня 2015 року.

Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.94 р., №18 від 26.10.95 р., №15 від 25.05.98 р.), при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад,самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів,чергової відпустки).

Відповідно до вимог закону, крім встановлення самого факту відсутності на робочому місці, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Як передбачено п. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ст. 252 КЗпП України та частини 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення керівників виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї профспілки(об'єднання профспілок).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в порушення зазначених вимог закону не було отримано попередньої згоди профспілкового комітету на звільнення позивача. Звільнено позивача було 30 квітня 2015 року, а подання про погодження до вищого виборного органу - Незалежної профспілки гірників України було направлено лише 16 червня 2015 року, про що суд зазначив в судовому рішенні та обґрунтовано послався на правову позицію Верховного Суду України від 23 квітня 2014 року у справі № 6-30, яка є обов'язковою для застосування всіма судами.

Поновлюючи позивача на роботі, суд обґрунтовано виходив з приписів ст. ст. 147, 148, 149 КЗпП України та врахував, що обов'язок відібрання пояснень від порушника покладений на власника або уповноважений ним орган та виникає після виявлення порушення, яке не було зроблено відповідачем та ним же не враховано поважність відсутності ОСОБА_4 на роботі, а тому дії відповідача суперечать діючому трудовому законодавству.

Перевіряючи законність і обгрунтованість звільнення позивача з роботи, суд першої інстанції дотримався приписів постанови Пленуму Верховного Суду України №9 "Про практику розгляду судами трудових

спорів» від 06 листопада 1992 року, в п. 22 якої зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та стягуючи на користь позивача 1500 грн., суд обґрунтовано виходив з принципу розумності та справедливості, врахував роз'яснення, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Отже, судом першої інстанції встановлені всі фактичні обставини, належні докази, яким дана правильна та обґрунтована оцінка.

А тому, враховуючи вищенаведене, у апеляційного суду відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Чернігівторф» - відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 серпня 2016 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: