Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/525/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Ковальчука М.В.

секретаря Дворак Г.П.

з участю позивача та його представника

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Олевськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та застосування реституції, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач, лізингоодержувач) звернувся з позовом, до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі відповідач, лізингодавець) в якому просив визнати договір фінансового лізингу № 010196 від 05.07.2014 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» недісним у звязку з його фіктивністю, та стягнути з відповідача на свою користь кошти у розмірі 31500,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ту обставину, що 05.07.2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу за №010196, предметом якого є мінітрактор Xingtai XT 244, вартістю 50000 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та прохають їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність на підставі наданих сторонами доказів та надав заперечення в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та просить суд відмовити в задоволені позову (а.с.39-41).

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Судом встановлено, що 05 липня 2014 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 010196 з додатками до нього (а.с.4-13).

Умови договору фінансового лізингу містять 15 самостійних розділів, які містять різні за своїм змістом права та обов»язки як лізингодавця так і лізингоодержувача.

Крім того, кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору.

Відповідно до умов даного договору, лізингодавець зобов'язаний був придбати предмет лізингу - мінітрактор Xingtai XT 244 зазначений у п.1.1. договору, вартістю 50 000 гривень у власність та передати предмет лізингу лізингоодержувачу ОСОБА_1 на протязі 120 (робочих) днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу (50% вартості предмета лізингу), комісію за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та 3 % комісії за передачу предмета лізингу, в користування на строк та на умовах передбачених договором.

З матеріалів справи вбачається, що лізингоодержувач виконав умови договору та сплатив 3 обовязкові платежі які були проведені 07.07.2014 року, 30.07.2014 року, 08.05.2015 року, відповідно до платіжних доручень (а.с.14,15) та складають в сумі 31500,00 гривень.

Пунктами 1.7, 1.8 договору встановлено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. договору.

Однак лізингодавець не виконав свого зобовязання та не передав в строк предмет лізингу, натомість надіслав на адресу позивача лист, який наявний в матеріалах справи, в якому повідомив про здороження трактора та запропонував уточнити розмір доплати або замінити предмет лізингу чи інший компроміс. Позивач вважає дії відповідача такими, що не відповідають п. 1.6 Договору в якому передбачено, що для лізингоодержувача який повністю сплатив авансовий платіж в розмірі (50% від вартосі предмета лізингу) ціна не змінюється тому враховуючи, що авансовий платіж був повністю виплачений то дії відповідача є незаконними крім того позивач вважає, що відповідач не має наміру купувати предмет лізингу та передавати його в користування тому даний правочин є фіктивним який не має наміру створення правових наслідків в звязку з чим просить суд визнати його недійсним та застосувати реституцію.

Відповідно до ст.. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлялися цим правочином.

З твердженням позивача суд не може погодитись, оскільки фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Суд зазначає, що позивачем не доведено те, що він та товариство обмеженої відповідальності «Лізингова компанія «Автофінанс» вчинили даний правочин лише для виду без наміру створення юридичних наслідків оскільки знали, що правочин не буде виконаний.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив на рахунок відповідача грошові кошти (аванс та комісії в сумі 31500,00 грн.) передбачені договором, що свідчить про реальність настання правових наслідків та про досягнення відповідного правового результату позивачем, що суперечить фіктивності правочину.

Відповідач в свою чергу не передав в користування предмет лізингу (мінітрактор Xingtai XT 244), що свідчить про невиконання зобовязання за договором.

Тому сам по собі факт невиконання відповідачем умов договору не робить його фіктивним. Дані позиції викладені в постанові ПВСУ "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" де зазначено, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною і у цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків (п. 16) та в Постанові ВС від 21.01.2015 року за № 6-197 ЦС 14.

Також суд зазначає, що при фіктивності правочину сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину тому визнання його недійсним не тягне за собою застосування будь-яких інших наслідків (реституції). Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, про що зазначено у вище зазначеній постанові ВС.

Беручи до уваги вище наведене суд вважає позовні вимоги позивача безпідставні.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до п.14.12 даного договору визначено, що взаємовідносини Сторін, що не врегульовані даним Договором, регламентуються законодавством Украни.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Також Законом визначено випадки, коли лізингоодержувач має право відмовитися від договору в односторонньому порядку.

Право лізингоодержувача на відмову від договору в односторонньому порядку визначено ч. 1 ст. 7 Закону, відповідно до якої лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови

Тому, враховуючи доводи позивача та його представника на обґрунтування заявлених позовних вимог, проаналізувавши укладений договір фінансового лізингу в сукупності з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг» , суд приходить до висновку, що договір між сторонами був укладений внаслідок їх волевиявлення, та не був вчинений лише для вигляду без досягнення правового результату тому не може вважатись фіктивним та визнаним недісним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 11, 16, 203, 627, 628, 638, 806, 807 Цивільного кодексу України , ст.ст. 10, 11, 57 - 60, 209, 212, 213-215, 218, 224 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та застосування реституції - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Житомирської області через Олевський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_2