УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про захист прав споживача та повернення грошових коштів за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 20 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») про захист прав споживача та повернення грошових коштів.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 10 вересня 2013 року між ним та ТОВ «Авто Просто» був укладений договір «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі». Предметом договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через система «Авто так». Договір укладався шляхом його підписання сторонами та підписання додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору. Відповідно до додатку № 1 договору придбавався автомобіль марки «ZAZ», модель «Forza», вартість автомобіля на час укладання договору становила 88 800 грн. Відповідач, користуючись його юридичною необізнаністю, уклав з ним договір, який суперечить вимогам законодавства. У зв'язку із тим, що договір укладений без мети його виконання і не несе за собою реальних наслідків, тобто жоден із учасників групи, та інших груп, які уклали подібні договори не отримав і ніколи не отримає жодного автомобіля. Він 6 січня 2015 року направив відповідачу заяву про розірвання договору та заяву з вимогою повернення сплачених ним коштів. 20 січня 2015 року відповідач повідомив, що договір розірвано, але внесені ним кошти не були повернуті. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати недійсним пункти 12.1.1, 12.1.2 вищевказаного договору та стягнути з ТОВ «Авто Просто» сплачені ним платежі на виконання договору в сумі 49 571 грн 57 коп. та 91 464 грн неустойки в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки повернення грошей, які ТОВ «Авто Просто» мало повернути ОСОБА_3 після розірвання договору.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 20 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним пункт 12.1.1 договору від 10 вересня 2013 року «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі», укладеного між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_3, який у договорі викладений наступним чином: сума періодичних платежів, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці здійснення повернення зазначених внесків, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі 2 періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення. Визнано недійсним пункт 12.1.2 вищевказаного договору, який у викладений наступним чином: максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п.12.1.1 не може перевищувати двох років з дня отримання ТОВ «Авто Просто» заяви про дострокове розірвання договору. Стягнуто із ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_3 сплачені ним за вказаним договором платежі в сумі - 49 571 грн 57 коп. Стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_3 91 464 грн неустойки в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей, які ТОВ «Авто Просто» повинно повернути ОСОБА_3 після розірвання спірного договору. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання недійсним пункту 12.1.1 договору від 10 вересня 2013 року «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) у групі», укладеного між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_3 та в частині стягнення з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_3 неустойки в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей в сумі 91 464 грн. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Авто Просто», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним п. 12.1.1 договору та стягнення неустойки до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (ст. 335 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, а саме, п.п. 12.1.1, 12.1.2, що є підставою для визнання їх недійсними; у зв'язку з розірванням між сторонами угоди, відповідач повинен повернути позивачу суму чистих внесків, сплачених останнім за право отримання автомобіля за угодою.

Апеляційний суд, частково погодився з висновками місцевого суду, залишивши в силі рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним положення п. 12.1.2 договору, виходив із того, що ТОВ «Авто Просто» після розірвання угоди зобов'язане негайно повернути позивачу чисті внески сплачені останнім за право отримання автомобіля за угодою.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 10 вересня 2013 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_3 був укладений договір «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі. Предметом цього договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників через систему «Авто Так» (а.с. 4-9).

Договір було укладено шляхом його підписання сторонами та підписання додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору, та відповідно до якого придбавався автомобіль марки «ZAZ», модель «Forza», вартість автомобіля на час укладання договору становила 88 800 грн (а.с. 10).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні підстави визнання угод недійсними.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З матеріалів справи убачається, що 10 вересня 2013 року, під час укладення угоди, ОСОБА_3 отримав примірник угоди та додатки до неї, які містять опис послуг ТОВ «Авто Просто».

Підписання цієї угоди та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов т згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї.

Згідно з п. 12.1.5 угоди учаснику надається 14 днів для того, щоб він детально міг ознайомитися з угодою та прийняти її чи відмовитись від участі в системі «Авто Так». При цьому, у разі розірвання угоди протягом 14 днів з дати її підписання учаснику повертається сума всіх коштів, внесених ним на рахунок ТОВ «Авто Просто». Для цього необхідно письмово повідомити ТОВ «Авто Просто» про розірвання угоди.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 із заявою про розірвання угоди в чотирнадцятиденний термін до ТОВ «Авто Просто» не звертався, що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами угоди.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, всупереч ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, зазначених положень закону не врахував та не вказав, на підставі яких ознак, зазначених у ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікував умови договору п. 12.1.2, якими передбачено, що максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п.12.1.1 не може перевищувати двох років з дня отримання ТОВ «Авто Просто» заяви про дострокове розірвання договору, як несправедливі.

Так, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_3 6 січня 2015 року було надіслано письмові заяви про розірвання договору та повернення сплачених ним коштів, які згідно поштового повідомлення отримані 14 січня 2015 року (а.с. 17, 18,19).

Відповідно до ст. 907 ЦК України, порядок і розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін.

Статтею 12 угоди чітко визначено порядок і наслідки її розірвання.

Так, листом від 16 січня 2015 року ТОВ «Авто Просто» повідомило ОСОБА_3, що договір розірвано згідно ст. 3 Розділу I, п. 12.1 ст. 12 Розділу II договору, але поверненню підлягають періодичні платежі, розраховані у відповідності до положень п. 12.1 ст. 12 Розділу II договору, а саме максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п. 12.1.1 не може перевищувати двох років з дня отримання ТОВ «Авто Просто» заяви про дострокове розірвання договору (а.с. 20).

Вирішення спору чи має право позивач на негайне повернення йому коштів, які він сплатив на виконання вищезазначеної угоди залежить від вирішення справи про визнання недійсним п.п. 12.1.2, яким визначено строк повернення позивачу чистих сплачених ним на виконання вищезазначеної угоди.

Разом із тим, апеляційний суд погоджуючись з висновками місцевого суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплачених ним на виконання вищезазначеної угоди 49 571 грн 57 коп. не звернув уваги на те, що спір виник не щодо суми повернення внесків, а щодо повернення усієї сплаченої суми, апеляційний суд не врахував, що п. 2.1 угоди передбачено, що поверненню підлягають тільки періодичні платежі, сплачені за договором.

Ураховуючи наведене, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в частині позову ОСОБА_3 до ТОВ «Авто Просто» про захист прав споживача, а саме, визнання недійсним п. 2.1.2 договору «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі» та повернення грошових коштів в сумі 49 571 грн 57 коп. не може вважатися законним а обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 388 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 вересня 2015 року в частині позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про захист прав споживача, а саме, визнання недійсним п. 2.1.2 договору «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі» та повернення грошових коштів в сумі 49 571 грн 57 коп. скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.Є. Червинська
Судді:Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська