судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
щодо вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Луцької міської ради, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 придбана для сім'ї за рахунок відчуженої квартири НОМЕР_1 в цьому будинку, яка належала на праві власності ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які проживали однією сім'єю, у зв'язку із чим суд дійшов висновку, що відповідно до Закону України «Про власність», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, ця квартира належить позивачам та відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.
Крім того, суд виходив із того, що ОСОБА_5 без погодження з позивачами як співвласниками 04 червня 2009 року продав квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, враховуючи, що після купівлі цієї квартири позивачі постійно в ній проживали із 2002 року, проживають і на теперішній час.
Зокрема, суд вважав, що хоча за змістом п. 5.7 вказаного правочину і передбачено, що малолітні, неповнолітні особи за цією адресою не зареєстровані та не проживають, не користуються квартирою, проте, як установив суд, після купівлі спірної квартири АДРЕСА_1 позивачі постійно в ній проживали, мали право на користування житловим приміщенням, проживають в ній і на теперішній час.
За таких обставин суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 04 червня 2009 року укладено із порушенням вимог закону, а саме в зв'язку з тим, що ОСОБА_4, яка була неповнолітньою на момент укладення цього договору, постійно проживала в цій квартирі, отже вона мала право на користування квартирою і тому відповідач ОСОБА_5 не мав права без дозволу органів опіки та піклування відчужувати зазначену квартиру № 128, крім того, відсутня згода інших співвласників на її відчуження.
Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання за позивачами по ј частини спірної квартири, суд першої інстанції виходив із рівності всіх часток членів сім'ї.
Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд, зазначивши, що станом на 2002 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних стосунках, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а тому кошти в сумі 8 004 грн є наслідком їхньої спільної праці, а отже цю частку слід поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_5
У зв'язку з тим, що доплата різниці у вартості квартир здійснена за рахунок доходів (спільної праці) ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а не за рахунок доходів їх дітей, тому апеляційний суд дійшов висновку про необхідність змінити в цій частині рішення суду першої інстанції, а саме: 77 відсотків від вартості квартири необхідно розподілити на всіх чотирьох членів сім'ї, таким чином, щоб частка кожного становила 19,25 % (77 : 4 = 19,25), а частка ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - по 31/100 (19,25+11,55) на кожного.
На спростування доводів апеляційної скарги щодо спливу строків позовної давності для звернення до суду з цим позовом апеляційний суд зазначив, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 22 грудня 2010 року, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на оспорювану квартиру, остання зареєструвала право власності на цю квартиру, а тому строк позовної давності за зверненням із позовом починається з дати скасування цього рішення суду апеляційною інстанцією, тобто з 28 лютого 2012 року; ОСОБА_3 стало відомо про порушення його прав у травні 2013 року при отриманні вимоги ОСОБА_6 про виселення з квартири; ОСОБА_4 досягла повноліття у ІНФОРМАЦІЯ_2.
Крім того, апеляційний суд вважав відсутніми підстави для закриття провадження у справі згідно з п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, зазначивши, що указані вище позови не є тотожними і не вбачається підстав вважати, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
За наслідками розгляду зазначеної справи 28 вересня 2016 року колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу, якою касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відхилено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року залишено без змін.
Із зазначеним висновком колегії суддів не погоджуюся та висловлюю окрему думку з огляду на таке.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Вважаю, що оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам.

Щодо належності обраного способу захисту.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Набуття ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 відбулось після відчуження квартири АДРЕСА_3, яка в рівних частках внаслідок приватизації належала ОСОБА_5, ОСОБА_2 та їх неповнолітнім на той час дітям: ОСОБА_3, ОСОБА_4, саме тому для відчуження вказаної квартири органом опіки та піклування була надана згода, проте за умови забезпечення дітей іншим житлом.

ОСОБА_2 було відомо, про оформлення 03 вересня 2002 року спірної квартири виключно на ОСОБА_5 (без врахування інтересів неповнолітніх дітей). Діти та ОСОБА_2 після відчуження квартири АДРЕСА_3 були зареєстровані у АДРЕСА_6, яка належала на праві власності останній, та ніколи не реєстрували свого місця проживання у спірній квартирі.

Відповідно до ст. 59 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинний на 03 вересня 2002 року, батько і мати мали рівні права та обов'язки щодо своїх дітей і у випадках, коли шлюб між ними розірвано.

Отже, відчужуючи квартиру, яка на праві спільної часткової власності належала в тому числі і неповнолітнім дітям, та придбаваючи за рахунок коштів від продажу відчуженої квартири спірну квартиру виключно на ім'я ОСОБА_5, а також реєструючи дітей не за адресою спірної квартири, - обоє з батьків діяли недобросовісно, тобто без урахування інтересів неповнолітніх дітей. Безумовно, у даному випадку мало місце порушення прав неповнолітніх дітей.

Проте недобросовісні дії обох батьків та неповідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітніх, про права дітей на майно, яке відчужується, не може бути підставою для визнання недійсним договору про відчуження цього майна за позовом одного з батьків, який зловживав своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

Вважаю, що недобросовісна поведінка обох батьків, наслідком якої стала реєстрація права власності на спірну квартиру тільки за відповідачем ОСОБА_5, та відповідно створення для нього можливості одноосібно розпоряджатися спірною квартирою, не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним та відповідно позбавлення права власності покупця ОСОБА_7

Щодо порушення норм матеріального права.

На час набуття ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 він не перебував у шлюбі з ОСОБА_2

Відповідно до п. 1 розд. VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, за нормами якого судом вирішено спір, зазначений Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно з положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України цей Кодекс не визначав правовий режим майна, придбаного особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, тому підлягав застосуванню Закон України «Про власність».

Закон України «Про власність», на яку посилався суд першої інстанції, у ст. 17 визначав, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Зміст указаної норми не дає підстав для висновку про можливість визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності батьків та їх неповнолітніх дітей, які не працюють та не мають самостійного доходу.

Щодо порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Усупереч вищевказаним нормам процесуального права суди не мотивували чому не беруть до уваги як преюдиційні, встановлені рішенням апеляційного суду Волинської області від 28 лютого 2012 року (а. с. 51-52) обставини, та чим вони спростовуються. Так, вказаним рішенням апеляційного суду скасовано заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2010 року про часткове задоволення позову ОСОБА_2, а саме: визнання за позивачем права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1; визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї квартири, укладеного 04 червня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 При цьому апеляційним судом установлено, що власником спірної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, право власності на яку він набув у встановленому законом порядку, а ОСОБА_2 жодних прав на цю квартиру не має.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2012 року рішення апеляційного суду Волинської області від 28 лютого 2012 року залишено без змін (а. с. 53-54).

Крім того, на а. с. 55-58 знаходяться копії рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2014 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 08 травня 2014 року про залишення цього рішення без змін, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що під час розгляду указаної справи суд вважав установленим факт того, що на момент укладення 04 червня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 неповнолітня дитина права власності на квартиру і права користування нею не мала, у зв'язку із чим суд дійшов висновку, що для укладення цього договору не потрібна згода органу опіки і піклування.

Однак усупереч вимогам ст. ст. 61, 212-215 ЦПК України суд не звернув достатньої уваги на зазначені рішення судів, не з'ясував, які обставини встановлені рішеннями в інших справах та чи підлягають вони доказуванню у цій справі, що призвело до порушення норм процесуального права щодо повноти установлення фактичних обставин справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи за апеляційної скаргою ОСОБА_5 на порушення ст. 303 ЦПК України, яка передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вийшов не тільки за межі доводів апеляційної скарги, а й за межі вимог позову, зменшивши розмір часток дітей та збільшивши розмір часток батьків у спірній квартирі до розміру більшого, ніж заявлено у позові.

На мою думку, зазначені оскаржувані рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, тому наявні підстави для часткового задоволення касаційних скарг, скасування оскаржуваних рішень судів першої й апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Виходячи з викладеного, вважаю помилковим висновок колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про відхилення касаційних скарг ОСОБА_6 та ОСОБА_5 і залишення без змін рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року.

Суддя О.В. Ступак