У х в а л а

іменем україни

13 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Мартинюка В.І., Попович О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, адресно-довідковий підрозділ головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про зняття з реєстрації та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «Нива-В.Ш.» в особі філії 14 приватного підприємства «Нива-В.Ш.», підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3, треті особи: публічне акціонерне товариство комерційний банк «Хрещатик» в особі Львівської філії публічного акціонерного товариства комерційного банку «Хрещатик», публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» в особі Львівської філії публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Кам'яно-Бузького відділення № 6327 публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», товариство з обмеженою відповідальністю «Білдінг», приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4, у якому, посилаючись на порушення його прав власника, просив зняти з реєстрації й виселити відповідача та членів сім'ї відповідача із належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1, придбаної ним із прилюдних торгів, які відбулись 20 грудня 2011 року.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до приватного підприємства «Нива-В.Ш.» в особі філії 14 приватного підприємства «Нива-В.Ш.» (далі - ПП «Нива-П.Ш.»), підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області (далі - ВДВС ГУЮ у Львівській області), ОСОБА_3 про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна.

Позовні вимоги мотивувала тим, що в ході примусового виконання судових рішень було описано та накладено арешт на належну їй на праві власності нерухомість, а саме - квартиру АДРЕСА_1, яку в подальшому було реалізовано на прилюдних торгах, що були проведені з чисельними порушеннями вимог закону.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 вересня

2014 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 березня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Знято з реєстрації та виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7,

ОСОБА_8

У задоволені зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2015 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 й повністю задовольнити її зустрічні позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач, як власник спірної квартири, має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації відповідача, яка втратила право власності на вказану квартиру, разом із членами сім'ї.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що у ході примусового виконання судових рішень 24 грудня 2010 року державним виконавцем було описано та арештовано нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1, яка належала на праві власності боржнику ОСОБА_4

20 вересня 2011 року здійснено експертну оцінку вказаної квартири, якою встановлено її вартість у розмірі 715 198 грн.

4 листопада 2011 року прилюдні торги не відбулися через відсутність покупців у зв'язку з чим проведено уцінку спірного майна до 536 398 грн

50 коп.

Прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна відбулися 20 грудня 2011 року, переможцем торгів оголошено ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого

2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;

ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Разом з тим, як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (чч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Однак, вирішуючи вимоги ОСОБА_3 про зняття з реєстрації та виселення зі спірної квартири, суд першої інстанції, зазначивши про втрату права власності відповідача на вказану квартиру, вирішив питання про виселення й зняття з реєстрації не тільки ОСОБА_4, а й членів її сім'ї, хоча останні не були залучені до участі у справі в якості відповідачів.

Таким чином, у порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд першої інстанції у порядку, передбаченому ст. 32 ЦПК України, не з'ясував питання про склад осіб, які беруть участь у справі.

У той же час апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не мав процесуальної можливості усунути вказані вище порушення, допущені судом першої інстанції.

Отже, враховуючи викладене, рішення суду першої інстанцій й ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню в частині вирішення позову ОСОБА_3 про зняття з реєстрації та виселення.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_4, оскільки прилюдні торги з реалізації нерухомого майна було проведено із дотриманням вимог чинного законодавства.

Такі висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених обставин судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи ОСОБА_4 про неналежне повідомлення її про проведення прилюдних торгів та стартову вартість арештованого майна, що передбачено Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5, а відтак - є підставою для визнання недійсними прилюдних торгів, проведених

20 грудня 2011 року, переможцем яких оголошено ОСОБА_3, на увагу не заслуговують і висновків судів про те, що прилюдні торги було проведено із дотриманням вимог чинного законодавства не спростовують.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що визнання недійсними вказаних прилюдних торгів, а також визнання недійсним протоколу проведення прилюдних торгів вже було предметом судового розгляду та рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2012 року й рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 жовтня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_4 було відмовлено (а.с. 225 - 228), ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 9 вересня 2013 року позов

ОСОБА_4 про визнання недійсними прилюдних торгів, визнання недійсним протоколу проведення прилюдних торгів, скасування акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна з прилюдних торгів було залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача у судове засідання (а.с. 230-231).

Також у матеріалах справи міститься постанова Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2011 року (а.с. 219-221), залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року (а.с. 222-224), якою ОСОБА_4 відмовлено у позові до начальника державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання неправомірними дій та бездіяльності.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позову ОСОБА_4 відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2015 року скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_3 про зняття з реєстрації та виселення.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Галицького районного суду м. Львова від

26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від

24 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.І. Мартинюк

В.А. Нагорняк

О.В. Попович