АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Савлук Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» - Куляк ТетяниВікторівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного, товариства «ПроКредитБанк», треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що Договір іпотеки від 19.10.2007р., предметом якого є квартира АДРЕСА_1, право користування якою з моменту народження має малолітній ОСОБА_4, був укладений ОСОБА_5 без дозволу органу опіки та піклування, внаслідок чого були порушені права малолітнього сина на користування займаним житловим приміщенням, просив визнати недійсним Договір іпотеки від 19.10.2007р., укладений між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_5

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійним Договір іпотеки №3195-ІД 01 від 19 жовтня 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «ПроКредитБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк») та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М., зареєстрований в реєстрі за №6971.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ПАТ «ПроКредитБанк» - Куляк Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що відповідно до наданої позивачем довідки № 2174 Житлової ремонтно-експлуатаційної організації № 403 від 17.06.2015 року, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_5 з 02.10.2007 року, а ОСОБА_4 проживає з 28.01.2015 року, що свідчить про те, що на дату укладення договору іпотеки - 19.10.2007 року - малолітній ОСОБА_4 не був зареєстрований у квартирі.

Зазначила, що в нотаріуса не було правових підстав вимагати дозвіл органу опіки та піклування на передачу в іпотеку квартири в момент укладення договору іпотеки, так як на момент укладення договору іпотеки, неповнолітня дитина не мала майнових прав на квартиру, не була стороною по договору іпотеки (не була учасником цивільних правовідносин), a відсутність зареєстрованої неповнолітньої дитини в квартирі підтверджував документ про реєстрацію осіб - довідка Житлової ремонтно-експлуатаційної організації, тому і згоди органу опіки та піклування для укладення договору іпотеки не вимагалось.

Крім того, 25.10.2010 року між AT «ПроКредит Банк» та ОСОБА_5 було укладено Договір № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, в якому Іпотекодавець також підтверджувала відсутність прав третіх осіб (зокрема малолітньої дитини) у предметі іпотеки - квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_5 навмисно зареєструвала малолітню дитину в предметі іпотеки, чим і порушила умови договору.

Також вказала, що на титульній сторінці амбулаторної картки, яка була витребувана із Комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району у м. Києві», зазначається «ОСОБА_8, 6/V-2006 г., АДРЕСА_1» - даний напис вчинений від руки та наклеєний на зошит, із зовнішніх ознак можна трактувати, що поклеїти його можна було в будь-який період та не можливо однозначно стверджувати, що цей напис є постійним місцем проживання дитини (зокрема у 2007 році на момент укладення договору іпотеки).

Після ознайомлення із наданою медичною карткою вбачається, що записи основних захворювань дитини по датам, зокрема датою найбільш наближеною до дати укладення договору іпотеки наявний запис: «ветряная оспа+ (г. Обухов)» - що означає, що ОСОБА_4 в цей період хворів та лікувався у місті Обухів і не міг проживати у предметі іпотеки.

Також від початку її ведення перший штамп про дитячу поліклініку № 1 Дніпровського району був проставлений 05.09.2008 року. До цієї дати наявні відмітки про щеплення дитини 12.07.2007, 14.11.2007, 11.12.2007 років - проте із відміток неможливо встановити яким медичним закладом вони проставлені, що також не дає підстави встановити проживання у предметі іпотеки.

В амбулаторній картці вбачається наявність документів різних медичних закладів, зокрема прослідковується: 25.03.2009 року - поліклініка Печерського району,09.03.2010 року - маніпуляційний кабінет № 09 м. Обухів, 22.07.2011 року - Обухівська районна лікарня 05.12.2011 року - манту поліклініка сімейного типу «Русанівка», тощо. Саме це підтверджує що дитина лікувалась у різних медичних закладах без прив'язки до місця знаходження предмета іпотеки - Дніпровського району.

Щодо наданих довідок Спеціалізованої школи № 89 Печерського району міста Києва, то вони не можуть слугувати доказом підтвердження факту проживання у предметі іпотеки, оскільки підтверджують факт навчання ОСОБА_4 у школі Печерського району (не відноситься до району місця знаходження квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 01.09.2012 року. З даних документів не можливо встановити факту проживання дитини на момент укладення Договору іпотеки - 19.10.2007 року і школа не є установою, яка веде облік проживання осіб.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердила, що проживає за адресою АДРЕСА_2 з чоловіком з 2012 року. Станом на 2007 рік вона проживала за адресою: АДРЕСА_3, їй було 14 років і вона аж ніяк не могла стверджувати, що неповнолітній ОСОБА_4 проживав у предметі іпотеки станом на дату укладення договору іпотеки.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «ПроКредитБанк» апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір іпотеки укладений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема без згоди органу опіки та піклування, що порушує права малолітнього ОСОБА_4 на житло, який на час укладення цього договору проживав та був зареєстрований у спірній квартирі, тому договір іпотеки підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 224, 225 ЦК України, статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2007 року, між Закритим акціонерним товариством «Про Кредит Банк» (правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк») та ОСОБА_5, укладено Договір іпотеки №3195-ІД 01. (а.с.23-24)

Відповідно до предмету договору, Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Об'єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підстав Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелька Н.М. 12 вересня 2001 року, за реєстровим номером №4-8712, право власності за ОСОБА_5 зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 вересня 2001 року в реєстровій книзі №д.281-21 за реєстровим №832.

З 21 жовтня 2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 21 жовтня 2005 року (актовий запис №2129). (а.с.7)

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4, відповідно до свідоцтва про народження дитини батьками записані: - батько - ОСОБА_3, мати - ОСОБА_5. (а.с.8)

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, суд першої інстанції, виходив з того, що спірний договір іпотеки є недійсним як такий, що укладений без згоди органу опіки та піклування; при цьому суд вважав, що право малолітнього на житло, який на час укладення цього договору проживав та був зареєстрований у спірній квартирі, порушене.

Проте, такий висновок суду є передчасним, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За таких обставин, власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року, від 22.06.2016 року у справі № 6-1024цс16, від 11.05.2016 року у справі №6-806цс16, від 30 вересня 2015 року у справі №6-384цс15, від 27.04.2016 року у справі №6-2976цс15, від 06.04.2016 року у справі №6-589 цс16, від 30.09.2015 року у справі №6-384цс15, від 16.09.2015 року у справі №6-392цс15.

Однак у справі, яка переглядається, суд, установивши, що іпотекодавиця ОСОБА_5, укладаючи договір іпотеки, надала неправдиві відомості про те, що в спірній квартирі малолітня дитина не зареєстрована, відповідач вказала на відсутність у неї неповнолітньої дитини, на день розгляду справи судом банк не проводив звернення стягнення на спірну квартиру, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд не врахував, що ОСОБА_5 - мати малолітнього, укладаючи договір іпотеки, а також, не визнала право проживання дитини в даній квартирі та взагалі вказала, що треті особи не мають прав на квартиру, даний договір не суперечить правам та інтересам малолітніх та неповнолітніх осіб і не порушує їх права на користування житлом (пункт 3.13 договору іпотеки).

Крім того, укладаючи договір іпотеки, ОСОБА_5 надала Банку довідку Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №185 від 06.10.2007 року про те, що вона одна зареєстрована у квартирі. (а.с.48)

Також відповідно до довідки Ф3 від 17.06.2015 року № 2174 ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі з 28.01.2015 року. (а.с.15)

25.10.2010 року між AT «ПроКредит Банк» та ОСОБА_5 було укладено Договір № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, в якому Іпотекодавець також підтверджувала відсутність прав третіх осіб (зокрема малолітньої дитини) у предметі іпотеки - квартирі АДРЕСА_1. (а.с.44-46-зв)

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

З огляду на наведені обставини колегія суддів враховує, що дії ОСОБА_5 під час укладення договору іпотеки не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення умов кредитних договорів і у зв'язку із цим звернення банком стягнення на предмет іпотеки - можливі. Проте можливість виникнення такої ситуації в майбутньому не повинна слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсними іпотечних договорів примарного права малолітніх чи неповнолітніх дітей на збереження саме цієї квартири як місця їх проживання.

Отже при укладенні спірного договору право неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було.

Відтак відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні зазначеного договору не призвело до погіршення житлових прав дитини.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки, тому ухвалене в справі судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ПАТ «ПроКредитБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 535 гривень 92 копійки.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» - Куляк Тетяни Вікторівни - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного, товариства «ПроКредитБанк», треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного, товариства «ПроКредитБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 535 гривень 92 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді