Провадження № 22-ц/773/1453/16 Категорія: 81 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря Перебойчука Р.В.,

заявників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників заявників ОСОБА_3,

державного виконавця Радчук Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування постанов державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за апеляційною скаргою заявників ОСОБА_1, ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 вересня 2016 року в задоволенні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанови державного виконавця відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 вересня 2016 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судовому засіданні заявники ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представник заявників ОСОБА_3, кожен окремо, апеляційну скаргу підтримали з підстав в ній зазначених.

Державний виконавець Радчук Л.О. апеляційну скаргу не визнала.

Заслухавши пояснення заявників ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника заявників ОСОБА_3, державного виконавця Радчук Л.О., перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні оскаржуваних постанов державний виконавець Першого ВДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області Ніколайчук Т.В. діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Як передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частинами 1, 3 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2016 року в цивільній справі № 161/15197/15-ц постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором НОМЕР_1 від 13 червня 2006 року, кредитним договором НОМЕР_2 від 3 серпня 2006 року та кредитним договором НОМЕР_3 від 20 червня 2008 року у розмірі 2900269,29 грн. Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в користь ПАТ «ОТП Банк» судові витрати по справі в розмірі 43504,04 грн., по 21752,02 грн. з кожного.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2016 року постановлено відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 1 лютого 2016 року по справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою судді апеляційного суду Волинської області від 9 червня 2016 року постановлено апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представників ОСОБА_3, ОСОБА_6 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 1 лютого 2016 року залишити без руху та надати відповідачам строк для усунення недоліку апеляційної скарги - сплати судового збору.

У зв'язку з несплатою судового збору у повному розмірі ухвалою судді апеляційного суду Волинської області від 17 червня 2016 року постановлено апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представників ОСОБА_3, ОСОБА_6 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 1 лютого 2016 року визнати неподаною і повернути особам, які її подали.

12 липня 2016 року Луцьким міськрайонним судом видано виконавчі листи на виконання вищевказаного заочного рішення суду від 1 лютого 2016 року.

Постановами державного виконавця Першого ВДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області Ніколайчука Т.В. від 21 липня 2016 року відкрито виконавчі провадження № 51711861 та № 51711804 з виконання виконавчих листів по справі № 161/15197/15-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитними договорами в розмірі 2900269,29 грн., а також судових витрат по справі в розмірі 43504,04 грн., по 21752,02 грн. з кожного.

Того ж дня державний виконавець Першого ВДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області Ніколайчук Т.В. виніс постанови про арешт майна боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 23).

5 серпня 2016 року державний виконавець Першого ВДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області Ніколайчук Т.В. виніс постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1, що містяться на рахунках: код фінансової установи: 303440, назва фінансової установи: ВОЛИНС.ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», М.ЛУЦЬК, номер рахунку: НОМЕР_4, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 303440, назва фінансової установи: ВОЛИНС.ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», М.ЛУЦЬК, номер рахунку: НОМЕР_5, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 303440, назва фінансової установи: ВОЛИНС.ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», М.ЛУЦЬК, номер рахунку: НОМЕР_6, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 321767, назва фінансової установи: ПАТ «ВТБ БАНК», номер рахунку: НОМЕР_7, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 322001, назва фінансової установи: ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», номер рахунку: НОМЕР_8, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 300023, назва фінансової установи: ПАТ «УКРСОЦБАНК», номер рахунку: НОМЕР_9, код валюти рахунку: 980; код фінансової установи: 303440, назва фінансової установи: ВОЛИНС.ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», М.ЛУЦЬК, номер рахунку: НОМЕР_10, код валюти рахунку: 980 (а.с. 25).

5 серпня 2016 року державний виконавець Першого ВДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області Ніколайчук Т.В. виніс постанови про стягнення виконавчого збору із боржників ОСОБА_1, ОСОБА_2 (а.с. 26, 27).

Як передбачено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення суду, що набрало законної сили стягувач отримав виконавчі листи, які були пред'явлені до примусового виконання у встановленому порядку.

Постанови про відкриття виконавчого провадження були направлені боржникам рекомендованими листами з повідомленням про вручення та отримані останніми 27 липня 2016 року.

Дії державного виконавця при постановленні оскаржуваних постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, зважаючи на наявність відповідного клопотання стягувача у заявах від 19 липня 2016 року, відповідали вимогам ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Державний виконавець був зобов'язаний накласти арешт на грошові кошти, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках в силу вимог ч. 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи, що боржники не виконали рішення суду у строк, встановлений для самостійного його виконання, державний виконавець на законних підставах виніс постанови про стягнення виконавчого збору.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б

незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні

гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий,

публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала

виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового

провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать

принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися

поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Отже, дослідивши матеріали справи в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку, що постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, арешт коштів боржника та стягнення виконавчого збору винесені з додержанням вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.ч. 1, 3 ст. 6, ч. 2 ст. 25, ч. 1 ст. 28, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні скарги заявників.

Покликання в апеляційній скарзі на ту обставину, що заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2016 року в цивільній справі № 161/15197/15-ц не набрало законної сили, є власним неправильним тлумаченням норм процесуального закону особами, які подали апеляційну скаргу. Виконавчі листи не визнавалися судом такими, що не підлягають виконанню.

Заявниками та їх представниками не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що їх скаргу розглянуто неповноважним судом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, а тому колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заявників ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 9 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді