Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2061/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Кучеренко О. П.
Доповідач Чорнобривець О. С.
УХВАЛА

Іменем України

04.10.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючогосудді - Чорнобривець О.С.

суддів - Потапенка В.І.

Суржика М.М.

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків його недійсності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позовної заяви в повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_7 надав заяву про відкладення розгляд справи у зв'язку з його хворобою, проте на підтвердження не надав документи та не зазначив про їх наявність. Позивач про час та розгляд справи повідомлений у відповідності до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України.

Явка до суду апеляційної інстанції не є обов'язковою.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом встановлено, що 24 липня 2015 року ОСОБА_4 подарував належний йому на праві власності магазин ОСОБА_5, що про був складений нотаріально посвідчений договір дарування.

Вказуючи про недійсність договору, позивач посилався на підстави ч. 1 та 3 ст.203 ЦК, ч.1 ст.229 ЦК України та ч.1 ст.230 ЦК України та зазначав, що він мав невиконане боргове зобов'язання перед ОСОБА_5, про що була складена розписка, а саме: ним не повернута позика у розмірі 20000 доларів США. За усною домовленістю між ними, укладення договору дарування є виконанням боргових зобов'язань. Відповідач запевнив позивача, що відповідну боргову розписку на 20 тисяч доларів США він знищив, проте ОСОБА_5 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_4 боргу за вказаною розпискою. На підтвердження своїх доводів позивачем надано заочне рішення Добровеличківського районного суду від 13 квітня 2016року про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 боргу у розмірі 524858грн., що еквівалентно 20000 доларів США за курсом НБУ на час розгляду справи.

Суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним з підстав їх недоведеності.

Колегія суддів висновок суду вважає правильним.

Статті 10 та 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК на момент вчинення правочину.

Частина 1 ст.203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вирішуючи справу, суд правильно керувався нормами матеріального права, якими врегульовані правовідносини, що виникли між сторонами, роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", щодо обставин вчинення правочину та підстав, за наявності яких укладені правочини можуть бути визнані недійсними.

Так, матеріалами справи не спростовується той факт, що позивач мав намір укласти саме договір дарування, розумів значення своїх дій та наслідки, а саме, що за укладеним договором право власності на майно безоплатно переходить обдарованому з моменту його прийняття. Договір не містить будь яких застережень. Подарунок прийнятий обдарованим. Форма договору відповідає вимогам закону щодо його дійсності.

Укладення договору дарування в рахунок погашення боргових зобов'язань, що виникли між сторонами, про що стверджував позивач, є мотивацією його дій, і як вказує закон, не має істотного значення при вирішенні питання щодо недійсності правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

З урахуванням викладеного, наведені позивачем доводи щодо недійсності договору дарування як такого, що вчинений внаслідок помилки, не дають підстав для задоволення позову.

Правильним є висновок суду щодо безпідставності вимог про визнання недійсним договору дарування як такого, що вчинений внаслідок обману, оскільки норми ст. 230 ЦК України не застосовуються до односторонніх правочинів, договір дарування є одностороннім правочином.

Зміст оспорюваного правочину не суперечить іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Обставинам справи суд надав правильну правову оцінку.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4відхилити.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської областівід 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: