УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А.,Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного Управління Державного Казначейства України про стягнення компенсації та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного Управління Державного Казначейства України про стягнення компенсації та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтував тим, що у 1945 році на підставі Угоди між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 він разом зі своєю сім'єю був примусово переселений з с. Вершиця Томашівського району держави Польща до с. Водне Михайлівського району Запорізької області УРСР. Під час переселення його родина залишила у Польщі майно, вартість якого складала 11800 карбованців, та яке відповідно до вказаної Угоди під час переселення до УРСР, повинне було бути компенсоване шляхом надання його родині рівноцінного майна або відповідної компенсації за залишене майно в Польщі.

У зв'язку з тим, що компенсація за залишене майно у Польщі під час переселення була виплачена його родині не в повному обсязі, а саме, замість 11 800 карбованців, виплачено 6500 карбованців, просить компенсувати різницю вказаної суми з урахуванням інфляції та дійсної вартості житла. Крім того позивач зазначає, що внаслідок примусового переселення на схід України, йому спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях.

Враховуючи наведене, просив стягнути з Кабінету Міністрів України кошти за рахунок Державного бюджету України, зобов'язавши Головне управління Державного Казначейства України провести виплату з відповідного рахунку на його користь в розмірі 1 077 159 грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

Справа № 757/1038/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9941/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначав, що евакуація українців з території Польщі відбувалася у примусовому порядку, що є загальновідомою обставиною та не підлягає доказуванню.

Вказував, що отримані його сім'єю на території УРСР 0,75 га землі у користування замість залишених власних 2 га не може бути враховано у розмір компенсації.

Наголошував, що державний архів Запорізької області не містить відомостей про одержання сім'єю позивача компенсації у розмірі 6 500 руб.

Вважав, що судом помилково зазначено про відсутність доказів на підтвердження завданої моральної шкоди, оскільки позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження того, що в УРСР на державному рівні застосовувалась примусова праця дітей, в результаті якої позивач отримав на все життя ушкодження та інвалідність.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення позивача та його представника, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у с. Вершиця, Томашівського району, Люблінської області (а.с.11).

Відповідно до архівної довідки від 10.02.2004 родина позивача у складі чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 у 1945 році була переселена с. Вершиця, Томашівського повіту держави Польща у Херсонську область (а.с.18)

У 1946 році родина позивача була переселена у с. Водне, Михайлівського району Запорізької області. (а.с.22, 23)

Згідно архівного витягу Державного архіву Запорізької області від 08.04.2015 №01-32/н-0585 сім'я позивача у складі чотирьох осіб в результаті переселення з держави Польщі до Михайлівського району Запорізької області Колгоспу Литвінова Високовської с/ради, станом на 01.09.1946, отримала будинок садибу та 0.75 га землі, доплачено в результаті взаєморозрахунку 6 500 карбованців (а.с.22).

При переселенні на території Польщі сім'єю позивача було залишено майно, а саме: житловий будинок площею 234 куб. м., 1,0 га землі (враховуючи 1,0 га орної) на суму 11 800 карбованців (а.с.18).

Листом Міністерства юстиції України від 12.11.2015 №Н-22900/12.2, у відповідь на звернення ОСОБА_1, було відмовлено у виплаті вказаної компенсації у зв'язку з відсутністю окремого закону, який вирішував би питання повернення майна, яке було залишене на території Польщі під час переселення або виплати компенсації за нього (а.с.37-38).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних доказів, що відповідачем було допущено незаконну бездіяльність з питання компенсації особам, що були переселені з Польщі до України у 1944-1946 роках. Також позивачем не наведено доказів, на підтвердження наявності підстав про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суд з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Угодою між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09 вересня 1944 року врегульовані відносини щодо евакуації громадян української, білоруської, російської і русинської національностей, які проживають в Польщі та бажають переселитися з території Польщі на Україну.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1 Угоди евакуації підлягають лише ті з перелічених в абзаці 1 осіб, які виявили своє бажання евакуюватися і щодо прийняття яких є згода Уряду УРСР і Польського Комітету Національного Визволення. Евакуація є добровільною і тому примус не може бути застосований ні прямо, ні посередньо. Бажання евакуйованих може бути висловлено як усно, так і подано на письмі.

Згідно довідки Державного архіву Львівської області від 10.02.2004 № Н-2007-042 при переселені сім'ї ОСОБА_1, як а складалася з чотирьох осіб з Польщі до УРСР, ними було залишено майно, а саме: житловий будинок площею 234 м., 1 га землі, орної 1 га. Сума залишеного майна складала 11 500 крб.

Разом з тим згідно з довідкою Державного архіву Запорізької області від 08.04.2015 № 01-32/4-0585 сім'ї ОСОБА_1 у складі чотирьох осіб в результаті переселення з Польщі до Михайловського району Запорізької області до Колгоспу Литвінова Високовської с/ради станом на 01.09.1946 було надано будинок садиба та 0.75 га, доплачено в результаті взаєморорозрахунку 6500 руб.

Пунктами 5, 6 статті 3 Угоди встановлено, зокрема, що договірні Сторон умовляються про наступне: на майно, яке залишає евакуйований на місці, складаються спеціальні описи. Описи складаються спільно Уповноваженими і Представниками Сторін. Вартість рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації, повертається евакуйованим за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці і відповідно в Польській державі. В разі відсутності страхової оцінки, майно оцінюється Уповноваженими і Представниками Сторін.

Уряд УРСР заявляв, що евакуйовані на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки розміщуються згідно з їх бажанням або вколгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одне господарство. Селяни, які переселяються на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах (частина четверта статті 1 Угоди).

Відтак громадяни переселені згідно з Угодою з Польщі на Україну повинні були наділятися землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, якщо вонине розмішувалися в колгоспному господарстві. А вартість майна (рухомого та нерухомого) повинна була бути повернута евакуйованим після евакуації за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці.

Згідно з довідки Державного архіву Запорізької області від 08.04.2015 № 01-32/4-0585 з сім'єю ОСОБА_1 у складі чотирьох осіб (разом із позивачем) в результаті переселення з Польщі до УРСР проведено всі взаєморозрахунки за залишене в Польщі майно, надано будинок садиба та 0.75 га, доплачено для повного взаєморозрахунку 6500 руб.

Таким чином, наведене свідчить про дотримання пункту 5, 6 статті З Угоди під час переселення родини ОСОБА_1 з Польщі до УРСР та відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів за рахунок державного бюджету, зобов'язавши Головне Управління Державного казначейства України провести виплату з відповідного рахунку на користь ОСОБА_1 грошову суму невиплаченої компенсації під час переселення в 1945 році у розмірі 1 077 159 гривень.

Водночас позивачем не доведено: що сім'я ОСОБА_1 згідно з частиною четвертою статті 1 Угоди мала права на наділяння землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вона користувались до евакуації, оскільки згідно з довідки Державного архіву Запорізької області від 08.04.2015 № 01-32/4-0585 вказана сім'я була розміщена в колгоспному господарстві (Колгосп Литвінова Високовської с/ради), та чи була наявна відмова виконання Урядом УРСР вищевказаних положень Угоди; що позивач має право на відшкодування (компенсацію) вартості всього майна залишеного евакуйованою сім'єю ОСОБА_1 у Польщі згідно з Угодою, в тому числі на всі кошти начебто невиплачені вказаній родині під час переселення та взаєморозрахунку за вказане майно залишене в Польщі, оскільки з довідки Державного архіву Запорізької області від 08.04.2015 № 01-32/4-0585 та довідки Державного архіву Львівської області від 10.02.2004 № Н-2007-042 вбачається, що сім'я ОСОБА_1 складалася з чотирьох осіб, а відтак позивач, має право (якщо таке право буде встановлено судом) на звернення до суду в частині захисту тільки своїх прав, які на його думку були порушені. Крім того, з довідки Державного архіву Запорізької області від 08.04.2015 № 01-32/4-0585 вбачається, що після переселення сім'ї ОСОБА_1 був наданий будинок садиба, вартість якого у цій довідці не зазначена.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав суду доказів в обґрунтування вимог в частині відшкодування майнової шкоди.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що така шкода була завдана саме з вини відповідача та останнім було допущено незаконну бездіяльність з питання компенсації особам, що були примусово переселені з Польщі до України у 1944-1946 роках.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошової суми невиплаченої компенсації під час переселення в 1945 році в розмірі 1 077 159 грн.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Оскільки, під час розгляду справи, судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності підстав передбачених ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зазначені вище вимоги позовної заяви задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, відповідає обставинам справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: