Справа № 357/4670/16-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/4625/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 04.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Олійника В.І.,

суддів Березовенко Р.В., Журби С.О.,

при секретарі Спеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення боргу, який обґрунтовував тим, що 06.12.2012 року ОСОБА_4 отримав у нього в борг 6000 грн. терміном до 08.12.2012 року, про що склав відповідну розписку.

05.04.2013 року відповідач ОСОБА_3 написав розписку, в якій підтвердив, що отримав від позивача 5600 грн. авансу за металевий ангар та набув борг ОСОБА_4 в розмірі 6000 грн.

09.11.2015 року позивач в судовому порядку поставив вимогу про повернення авансу згідно розписки від 05.04.2013 року та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 28.01.2016 р. його позов було задоволено частково і стягнуто, лише 5600 грн. авансу, а в частині стягнення 6000 грн. було відмовлено з підстав невірного трактування природи походження коштів, оскільки, як вказано в судовому рішенні, 6000 грн. є позикою.

Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача 11391 грн. 57 коп., з яких 6000 грн. позика ОСОБА_4 за зобовязаннями відповідача від 05.04.2013 р., 579 грн. 45 коп. 3% річних за користування коштами та 4812 грн. 12 коп. інфляційні втрати. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якійпросить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що в розписці, яку склав ОСОБА_3 05.04.2013 року відсутнє підтвердження про отримання відповідачем коштів в сумі 6000 грн., відсутнє зобовязання відповідача, як боржника, повернути позивачу, як позикодавцю ці кошти, та не передбачене право кредитора вимагати від ОСОБА_3, як боржника, виконання його обов'язку в певний строк чи за певних умов.

Проте, судова колегія не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідач 05.04.2013 року написав розписку про отримання 5600 грн. авансу за ангар металевий та набуття боргу 6000 грн. ОСОБА_4 від ОСОБА_2 і в розписці зазначено, що разом сума становить 11600 грн., що підтверджується оригіналом розписки. (а.с.23).

Також встановлено, що позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення авансу 24200 грн. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 28.01.2016 року позов було задоволено частково та стягнуто з відповідача 5600 грн. авансу і судовий збір.

Суд в мотивувальній частині рішення зазначив, що правовідносини, які виникли між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно розписки від 06.12.2012 року про позику ОСОБА_4 коштів 6000 грн. та розписки від 05.04.2013 року про набуття ОСОБА_3 боргу ОСОБА_4 в 6000 грн., регулюються положеннями ст.ст.1046, 1047 ЦК України, оскільки кошти 6000 грн. за своєю природою є коштами у розумінні вимог ст.827 ЦК України позикою. Зазначене підтверджено копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду у справі № 357/15854/15-ц, 2/357/336/16 (а.с.7-8).

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі/ у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, згідно тексту розписки, яку склав відповідач ОСОБА_3 05.04.2013 року вбачається, що він отримав 5600 грн. авансу за металевий ангар та набув борг 6000 грн. ОСОБА_4 від ОСОБА_2 В розписці підсумована (обєднана) дана сума в 11600 грн. А також в розписці містяться відомості про отримання відповідачем паспорта і розписки.

Згідно встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, а також із змісту наявних в матеріалах справи копій розписок вбачається, що правовідносини, які виникли між позивачем, відповідачем та ОСОБА_4 згідно розписок від 05.04.2013 року та від 06.12.2012 року з приводу 6 000 грн. регулюються положеннями ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки надані позивачем грошові кошти за своєю природою є коштами у розумінні вимог ст. 827 ЦК України договору позики, тому суд дійшов висновку, що за відсутності вимоги про стягнення грошової суми за договором позики, заявлений позов в частині стягнення з відповідача 6 000 грн. авансу не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що дане рішення є незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Так, згідно розписки від 05.04.2013 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 5600 гри. авансу за металевий ангар та набув борг ОСОБА_4 в розмірі 6000 гри. Також в розписці містяться відомості про отримання ОСОБА_3 паспорта і розписки.

В судовому засіданні було встановлено та не заперечувалося представником відповідача, що розписка від 05.04.2013 року написана власноруч ОСОБА_3

Що стосується набуття відповідачем боргу ОСОБА_4, то згідно розписки від 06.12.2012 року останній отримав від ОСОБА_2 в борг кошти в сумі 6000 грн., терміном до 08.12.2012 року та залишив ОСОБА_2 в якості застави свій паспорт.

Відповідач, перебуваючи з ОСОБА_4М у робочих стосунках, розуміючи правову природу договору позики (адже сам має юридичну освіту) добровільно, без будь-якого тиску чи примусу набув борг свого товариша перед Позивачем.

Однак судом при винесенні оскаржуваного рішення не були взяті до уваги усні пояснення позивача, який в категоричній формі стверджував, що у розписці від 05.04.2013 року йдеться саме про набуття Відповідачем боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 згідно розписки від 06.12.2012 року та який повідомив про існування лише одного єдиного боргу ОСОБА_4 перед ним.

Більше того, в самій розписці від 05.04.2013 року ОСОБА_3 вказує, що разом з коштами він отримав паспорт, який ОСОБА_4 залишив ОСОБА_2 в якості застави, і розписку, тобто оригінал розписки, написаної ОСОБА_4, запевнивши ОСОБА_2, що вона йому не потрібна, що відповідач надає нову розписку від 05.04.2013 року і тепер він буде відповідати перед Позивачем за борги ОСОБА_4. Даній обставині суд також не надав належної правової оцінки.

Таким чином, розписка від 05.04.2013 року підтверджує факт заміни боржника у зобовязанні, тобто у договорі позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4М ., де новим боржником став ОСОБА_3

Заміна боржника відбулася з дотриманням вимог ст.520 ЦК України, а саме: боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора. ОСОБА_2 про заміну боржника знав та надав свою згоду для заміни.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Форма правочину щодо заміни боржника відповідає вимогам ст.ст.513, 521 ЦК України та вчинена у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, тобто написана нова розписка.

Однак судом було зроблено невірний висновок про те, що розписка від 05.04.2013 року не відповідає формі правочину щодо заміни боржника у зобовязанні, тобто не відповідає вищезазначеним статтям.

Також судом при винесенні оскаржуваного рішення не було належним чином оцінено рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 28.01.2016 року у цивільній справі про стягнення авансу, в якій також досліджувалася розписка від 05.04.2013 року та яким ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 6 000 грн. боргу ОСОБА_4, який набув ОСОБА_3

Більше того, в даному рішенні суд посилається на те, що правовідносини, що виникли між ОСОБА_2, ОСОБА_3І та ОСОБА_4 згідно розписок від 05.04.2013 року та від 06.12.2012 року регулюються ст.ст.1046, 1047 ЦК України, а тому позивач і звернуся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики.

Отже, оскільки суд неповно зясував обставини , що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, то відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 11391 грн. 57 коп., а саме: 6000 грн. тіла боргу, 579 грн. 45 коп. 3% річних за користування коштами, 4812 грн. 12 коп. інфляційних витрат та 1158 грн. 42 коп. судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2016 рокускасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 11391 грн. 57 коп., а саме: 6000 грн. тіла боргу, 579 грн. 45 коп. 3% річних за користування коштами, 4812 грн. 12 коп. інфляційних витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1158 грн. 42 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: