Справа № 502/1779/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Кітреску О.М.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

до

Кілійської міської ради Одеської області

про

встановлення факту належності

та визнання права власності на спадкове майно

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому зазначив, що 12 листопада 1998 року помер батько позивача ОСОБА_3. Після його смерті залишилась спадщина, яка складалась з частини житлового будинку в м. Кілія, Кілійського району, Одеської області, вул. Київська, 249 та єдиними спадкоємцями, після його смерті на той час були його дружина, ОСОБА_4 та його син, ОСОБА_5, які прийняли спадщину, тобто вступили в управління спадковим майном, але не оформили свої спадкові права на належні частки спадкового майна. 11 січня 2004 року померла мати позивача ОСОБА_4. Після її смерті залишилась спадщина, яка складалась з 1/2 частини відповідного житлового будинку. Спадщину, що залишилась після її смерті прийняли на той час, спадкоємці за законом, ОСОБА_5, син спадкодавця та позивач, ОСОБА_2, дочка спадкодавця, але не оформили своїх спадкових прав на вказану частину будинку. 14 січня 2014 року помер брат позивача ОСОБА_5, після його смерті, залишилась спадщина, яка складається з 3/4 частин зазначеного будинку. Спадщину, яка залишилась після його смерті прийняла позивач на підставі заяви, поданої до нотаріальної контори. Однак правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на побудований житловий будинок за життя спадкодавців так і не було виготовлено та відсутній акт про ведення в експлуатацію вказаного житлового будинку. Після чого позивач звернулася до нотаріальної контори за оформленням спадщини та приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6 було надано розяснення, у якому зазначено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначений житловий будинок на її імя, неможливо, оскільки відсутній правовстановлюючий документ та рекомендовано позивачу звернуться до суду. В звязку з чим представник позивача звернувся до суду та просить: - встановити факт належності житлового будинку м. Кілія, Кілійського району Одеської області, вул. Київська, 24, - ОСОБА_3, який помер 12 листопада 1998 року, ОСОБА_4, яка померла 11 січня 2004 року та ОСОБА_5, який помер 14 січня 2014 року; - та визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на вказаний будинок.

Після відкриття провадження у справі представником позивача ОСОБА_1 була надана заява, відповідно до якої він просив суд розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача Кілійської міської ради Одеської області в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, не прибули в судове засідання та подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, розгляд справи проведено за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування ходу судового засідання звукозаписувальним технічним засобом, що відповідає положенням ст. ст. 169, 197 ЦПК України.

Дослідивши надані сторонами докази та розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, судом достовірно встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини:

12 листопада 1998 року помер батько позивача ОСОБА_3, про що свідчить актовий запис про смерть № 272 від 14.11.1998 року.

Відповідно до запису із будинкової книги з 04.06.1988 року до 12.11.1998 року, тобто дня смерті, ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. За вказаною адресою відповідно до записів будинкової книги проживали ОСОБА_4, дружина спадкодавця та ОСОБА_5, син спадкодавця.

11 січня 2004 року померла мати позивача ОСОБА_4, про що свідчить актовий запис про смерть №12 від 13.01.2004 року.

Відповідно до запису із будинкової книзі з 04.06.1988 року до 11.01.2004 року, тобто дня смерті, ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. За вказаною адресою відповідно до записів будинкової книги проживали ОСОБА_5, син спадкодавця.

14 січня 2014 року помер брат позивача ОСОБА_5, про що свідчить актовий запис про смерть №32 від 16.01.2014 року.

Відповідно до запису із будинкової книзі з 01.02.1991 року до 14.01.2014 року, тобто дня смерті, ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. За вказаною адресою крім спадкодавця на день його смерті ніхто не проживав.

Відповідно до запису акта про одруження № 128, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 /Чумаченко/ ОСОБА_7 було зареєстровано 4 жовтня 1962 року у виконавчому комітеті Кілійської районної ради депутатів трудящих.

Відповідно до свідоцтва про народження, актовий запис №324 від 21 вересня 1974 року ОСОБА_5 є сином ОСОБА_4, яка померла 11.01.2004 року.

Відповідно до свідоцтва про народження, актовий запис №231 від 31 серпня 1963 року та свідоцтва про шлюб, актовий запис №176 від 15 жовтня 1983 року, позивач, ОСОБА_2 є дочкою померлої 11.01.2004 року ОСОБА_4 та сестрою ОСОБА_5, який помер 14.012014 року.

Відповідно до довідки виконкому Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області вих. №2 від 20 січня 2015 року житловий будинок за адресою: Одеська область, Кілійський район, м.Кілія, вул.Київська, 249 належав до складу колгоспних дворів, згідно записів погосподарської книги. Станом на 16 квітня 1991 року до складу колгоспного двору входили: ОСОБА_3, який помер 12 листопада 1998 року, голова колгоспного двору та члени колгоспного двору, ОСОБА_4, яка померла 11 січня 2004 року та ОСОБА_5, який помер 14 січня 2014 року.

Відповідно до довідки Комунального підприємства Кілійської районної ради «Районне бюро технічної інвентаризації» за № 210 від 28 квітня 2016 року, зазначено, що право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: Одеська область, Кілійський район, м.Кілія, вул.Київська, 249, зареєстровано за колгоспним двором, голова якого ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Кілійської міської ради від 05 квітня 1983 року за №860, про що зроблено запис в реєстровий книзі 14 на стор.80 реєстр.№5313.

Згідно технічного паспорту комунального підприємства «Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 22.03.2016 року, житловий будинок, за зазначеною адресою, відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ. А - житловий будинок 1946 року побудови, житловою площею 25,0 кв.м., загальною площею 33,8 кв.м., господарських будівель: літ. Б літня кухня, літ.В сарай, літ.Г - кухня, літ.Д гараж, 1-4, І надвірні споруди. Інвентаризаційна вартість житлового будинку складає 152897 грн.

Відповідно до розяснення приватного нотаріуса Кілійського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6 за № 233/01-16 від 06.07.2016 року, - в звязку з тим, що з документів, наданих позивачем до нотаріальної контори, вбачається, що право власності на вказаний житловий будинок не зареєстровано, в звязку з чим неможливо видати свідоцтво про право власності на спадщину, нотаріус радила звернуться позивачу до суду.

Відповідно до інформації приватного нотаріуса Кілійського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6 за № 465/01-16 від 12.09.2016 року а також витребуваної від Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області вбачається, що:

-після смерті ОСОБА_3, який помер 12 листопада 1998 року, спадкова справа не заводилась, в передбачений законом термін (6 місяців з дня відкриття спадщини) ніхто не звертався;

-після смерті ОСОБА_5, який помер 14 січня 2014 року, спадкова справа № 118/2014 заведена за заявою про прийняття спадини від імені ОСОБА_2. Інших заяв не надходило 10 жовтня 2015 року за реєстром № № 508, 511, 514 ОСОБА_2 видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки;

-після смерті ОСОБА_4, яка померла 11 січня 2004 року, спадкова справа № 131/2004 заведена Кілійською районною державною нотаріальною конторою Одеської області та ОСОБА_2 і ОСОБА_5І видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку та грошові внески в рівних частках.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно /житлові будинки, будівлі, споруди тощо/ виникає з моменту завершення будівництва /створення майна/, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1946 році.

У вказаний час набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, суд застосовує положення діючого на час їх виникнення ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР (в ред. 1963 року, що діяла до 15.04.1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 123 ЦК УРСР доля члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його зі складу двору без утворення нового двору (виділ). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток всіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону Української РСР «Про власність», чинної на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Норма, що передбачала можливість членів сім'ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, мати у власності, зокрема, жилі будинки і господарські споруди, також містилася у ст. 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» 1990 року.

Згідно п.5 ч. 2 ст. 234, ст. 256 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено до компетенції суду.

Встановивши з досліджених доказів фактичні обставини по справі, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3, ОСОБА_4Я, та ОСОБА_5 раніше не виділялись їх частки у спільному майні колгоспного двору відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦК УРСР, їх частки не зменшувались, а також у їх виділенні не відмовлялось відповідно до ч. 3 ст. 123 ЦК УРСР, вони не були визнані такими, що втратили право на частку в майні колгоспного двору на підставі ст. 126 ЦК УРСР, в звязку з чим вважає встановленим факт належності їм на праві власності в рівних частках по 1/3 частині відповідного житлового будинку.

Стосовно позовних вимог про спадкування суд виходить з наступного:

Як вбачається зі змісту Прикінцевих та перехідних положень ЦК України - відносини спадкування регулюються правилами відповідного ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Оскільки ОСОБА_3 помер 12.11.1998 року, до правовідносин щодо спадкування після його смерті підлягають застосуванню положення ЦК УРСР.

Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З наданих доказів судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли його дружина ОСОБА_4Я, та його син ОСОБА_5, як спадкоємці першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, які проживаючи разом зі спадкодавцем вступили у володіння спадковим майном та, відповідно, стали володіти по 1/2 частині спірного житлового будинку.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як вказано в ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обовязки,що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом ycієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу у право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли спадкоємці першої черги за законом - її діти: ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_2, які отримали в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна.

Таким чином, ОСОБА_5І став володіти 3/4 частинами спірного житлового будинку, а позивач ОСОБА_2 1/4 частиною будинку, відповідно.

Також судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України прийняла лише позивач ОСОБА_2, як спадкоємець другої черги за законом, яка, таким чином, стала володіти всім спірним житловим будинком.

Беручи до уваги те, що одержання позивачем свідоцтва про право на спадщину на відповідний житловий будинок в нотаріальній конторі неможливе в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадщину та вважає, що право позивача підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в звязку з чим задовольняє позов.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 256 ЦПК, ст. 16, 1261, 1262 ЦК України, ст. 112, 529, 549 ЦК УРСР, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт належності по 1/3 частині кожному житлового будинку м. Кілія, Кілійського району Одеської області, вул. Київська, 249, - ОСОБА_3, який помер 12 листопада 1998 року, ОСОБА_4, яка померла 11 січня 2004 року та ОСОБА_5, який помер 14 січня 2014 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок в м. Кілія, Кілійського району Одеської області, вул. Київська, 249, який складається з: літ. А - житловий будинок, житловою площею 25,0 кв.м., загальною площею 33,8 кв.м., господарських будівель: літ. Б літня кухня, літ. В сарай, літ. Г - кухня, літ. Д гараж, 1-4, І надвірні споруди, у тому числі на ? частини житлового будинку в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_5, померлого 14.01.2014 року та на ? частину житлового будинку в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_4, яка померла 11 січня 2004 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_8