Справа № 451/1214/15 Головуючий у 1 інстанції: Крет А.І.
Провадження № 22-ц/783/5346/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки із майна, що є обєктом спільної сумісної власності.

Ухвалено виділити ОСОБА_2 в земельній ділянці із цільовим призначенням: для обслуговування магазину та бару, загальною площею 0,0756 га, що розташована за адресою: вулиця Берегова, 1-А, село Миколаїв, Радехівського району, Львівської області, частку в натурі у розмірі 1/2 площею 205 квадратних метрів, що визначена згідно варіанту №2 (схеми №2) висновку №2 від 22 лютого 2016 року судової земельно-технічної експертизи, проведеної Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТ ІНВЕСТ», межі якої виділені синім кольором.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_4 ОСОБА_7.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування всіх обставин по справі, без належної оцінки доказів по справі. Вказує на те, що за договором купівлі-продажу земельної ділянки, додатком до нього та згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку співвласники ОСОБА_2 та ОСОБА_4 володіють земельною ділянкою на праві спільної часткової власності в рівних частках по 50% кожний, а відтак вважає невірним висновок суду першої інстанції відносно того, що спільне майно (земельна ділянка) належало сторонам по справі на праві спільної сумісної власності. Відтак вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права - ст.ст.370, 372 ЦК України та ст.89 ЗК України, хоча мав керуватися ст.ст.364, 367 ЦК України та п.Б ч.1 ст.87 ЗК України. Крім того апелянт зазначає, що при ухваленні рішення районний суд керувався виключно висновком експерта та не звернув уваги на порушення, які були допущені при проведенні експертизи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення не відповідає даним вимогам.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, в якому просив виділити йому в натурі частку у розмірі ? із земельної ділянки площею 0,0756 га для обслуговування магазину, розташованої за адресою: вулиця Берегова, 1-А, село Миколаїв, Радехівський район, Львівська область.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що спірна земельна ділянка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, їх частки є рівними і виділу ОСОБА_2 підлягає належна йому частка у розмірі 1/2 - площею 205 квадратних метрів, що визначена згідно варіанту №2 (схеми №2) висновку №2 від 22 лютого 2016 року судової земельно-технічної експертизи, межі якої виділені синім кольором.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, земельна ділянка (ст.ст.379-382,273 ЦК).

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що 28 грудня 2007 року між Миколаївською сільською радою Радехівського району Львівської області та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно п. 1.1 даного договору купівлі-продажу земельної ділянки Продавець на підставі рішення ХІІІ позачергової сесії V скликання Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області від 28 грудня 2007 року №57 зобов'язується передати у спільну власність Покупцям, а Покупці зобов'язуються прийняти та сплатити вартість земельної ділянки, розміщеної на землях, що знаходяться у віданні Миколаївської сільської ради, площею 0,0756 га, згідно із планом відведення земельної ділянки, що додається. Земельна ділянка розташована в селі Миколаїв Радехівського району Львівської області по вулиці Берегова, 1а.

Даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:005:0022. Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування магазину та бару.

10 березня 2009 року Управлінням Держкомзему у Радехівському районі Львівської області на підставі вищезазначеного договору купівлі продажу земельної ділянки від 28.12.2007 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №204950. Співвласниками цієї земельної ділянки є ОСОБА_2 та ОСОБА_4, частки яких становлять 50% кожного. Даний Державний акт було зареєстровано за №01 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Дані докази свідчать про те, що земельна ділянка по вул. Береговій, 1а в селі Миколаїв Радехівського району Львівської області належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, а не на праві спільної сумісної власності, як вважав суд першої інстанції.

Згідно статті 355 ЦК України, яка регулює поняття і види права спільної власності, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 356 цього Кодексу передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно правовими угодами (ст.87 ЗК України).

Згідно із ст.358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є в спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Частиною 3 ст.88 ЗК України встановлено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разу неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації.

Відповідно до розяснень, наданих у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»(із змінами), у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК ( 2768-14 ), володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками.

Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення положень вищезазначених норм матеріального права та розяснень постанови Пленуму Верховного суду України, суд першої інстанції не врахував.

Висновком №2 судової земельно-технічної експертизи від 22 лютого 2016 року, проведеної ТзОВ «Експерт Інвест», запропоновано два варіанти розподілу спірної земельної ділянки.

Згідно варіанту №2 (схема №2), який обрав районний суд, запропоновано виділити співвласникам землеволодіння у спільне користування земельну ділянку для обслуговування магазину, бару площею 346 метрів квадратних (292 метрів квадратних + 54 метрів квадратних) (на схемі №2 зелений фон). Виділити співвласнику нежитлової будівлі ОСОБА_2 з часткою 1/2 земельну ділянку для обслуговування магазину, бару загальною площею 205 метрів квадратних (121 метрів квадратних + 84 метрів квадратних) (на схемі №2 межі синім кольором). Виділити співвласнику нежитлової будівлі ОСОБА_4 з часткою 1/2 земельну ділянку для обслуговування магазину, бару загальною площею 205 метрів квадратних (82 метрів квадратних + 123 метрів квадратних) (на схемі № 2 межі червоним кольором).

Аналіз даного варіанту (як і варіанту №1) висновку експертизи свідчить про те, що експертом не запропоновано жодного варіанту виділу належної позивачу частки у спірній земельній ділянці, а саме площею 0,0378 га (1/2 частка від 0,0756 га), а фактично запропоновано варіанти встановлення порядку користування даною земельною ділянкою сторонами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що районний суд порушив ст.11 ЦПК України, так як всупереч принципу диспозитивності, закріпленому у даній статті, у рішенні вказав, що позов задовольняє, провівши виділ земельної ділянки ОСОБА_2 площею лише 205 кв.м, хоча той просив виділити належну йому частку в розмірі ? із спірної земельної ділянки, площа якої становить 0,0756 га, а відтак ? частка від неї становить 0,0378 га.

Також місцевий суд жодним чином не дослідив питання земельних сервітутів (встановлення, види, строки, умови), хоча згідно варіанту №2 висновкусудової земельно-технічної експертизи від 22.02.2016 року передбачено встановлення аж пяти земельних сервітутів.

Крім того, колегія суддів вважає, що оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції не дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та не дав їм належної оцінки, внаслідок чого його висновки не відповідають обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 05 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки із майна, що є обєктом спільної сумісної власності.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: