У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кадєтова О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року по справі № 752/3307/13-ц за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року у вказаній вище справі, у зв'язку з нововиявленими обставинами посилаючись на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2012 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 214/2283 «Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексом інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1».

Генеральним планом міста Києва та проектом планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженим рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року за № 370/1804, Програмою розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень у центральній частині міста, затвердженою рішенням Київської міської ради від 19 липня 2005 року за № 806/3381, закріплено спірну земельну ділянку разом з іншими землями на АДРЕСА_1, до зони зелених насаджень загального користування і території лугів, лугопарків, тобто віднесено до земель рекреаційного призначення.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2012 року встановлено, що зміни до рішення Київської міської ради від 19 липня 2005 року № 806/3381 «Про затвердження Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року» та до Генерального плану розвитку м. Києва до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804, ні на стадії погодження землевпорядної документації, ні на стадії прийняття оспорюваного рішення внесені не були.

Зазначає, що з листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вих. №5007/0/12/27-16 від 12 квітня 2016 року йому стало відомо, що відповідно до п. 30 рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єктів рекреаційного призначення (з комплексом інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1.

Враховуючи, що містобудівне обґрунтування щодо зміни цільового використання спірної земельної ділянки затверджувалося рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 214/2283 «Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_1», яке в подальшому було визнано протиправним та скасовано в судовому порядку, що і було підставою для визнання спірного рішення Київської міської ради недійсним, він не знав і не міг знати про затвердження містобудівних обґрунтувань для спірної земельної ділянки ще одним рішенням Київської міської ради, яке було прийняте до моменту прийняття рішення Київської міської ради про передачу відповідачу спірної земельної ділянки у власність і є чинним на сьогодні з моменту його прийняття.

Вважає, що обставини викладені в листі про вилучення земельних ділянок, які відносяться до території АДРЕСА_1 із зони зелених насаджень загального користування і території лугів та лугопарків та переведено до території громадських будівель і споруд на момент прийняття рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 654/2723 «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2» є істотною для справи обставиною, оскільки не була та не могла бути йому відома на час розгляду вказаної вище справи.

На підставі наведеного, просив суд скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року, в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, порушує питання про скасування ухвал судів попередніх інстанцій з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що зазначена в заяві обставина не є нововиявленою, тому не може бути підставою для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних ухвал не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи допущено порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 342 ЦПК України як підстави для скасування ухвал.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, у відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року по справі № 752/3307/13-ц за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.В. Кадєтова