Справа № 308/1008/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Боднар О.В., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Екоінтервуд, де третьою особою без самостійних вимог є Мале приватне підприємство Скіф про звільнення з посади директора, -

у с т а н о в и л а :

03.02.2016 року, ОСОБА_1, звернулось в суд із вищезазначеним позовом, та як на підставу своїх вимог посилалась на те, що рішенням загальних зборів ТзОВ Екоінтервуд від 07.03.2013 року, яке оформлено протоколом за № 5 було призначено її на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю Екоінтервуд. А 19.10.2015 року написала засновнику ТзОВ Екоінтервуд, п. Шіп Ріхарду заяву про звільнення з посади директора ТзОВ Екоінтервуд за власним бажанням, та розірвати трудовий договір на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 36 і ст. 38 КЗпП України з 02.11.2015 року. Проте, будь-якої реакції з боку засновника ТзОВ Екоінтервуд, п. Шіп Ріхарда, не має, та й загальні збори ТзОВ Екоінтервуд не скликаються. Оскільки засновник ТзОВ Екоінтервуд, п. Шіп Ріхард, після спливу 2-х тижнів не розірвав трудовий договір, то має місце порушення її трудових прав на обрання собі іншої праці з метою заробляння на життя. Виходячи з наведеного, просила припинити трудовий договір, шляхом розірвання такого.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15 серпня 2016 року, відмовлено ОСОБА_1 у звязку з безпідставністю вимог.

Заперечуючи законність та обґрунтованість рішення суду, ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на те, що суд першої інстанції припустився до неправильного застосування вимог норм матеріального права та порушення норм процесуального законодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1, підтримала, вимоги скарги з підстав наведених у такій. Крім цього пояснила, що ТзОВ Екоінтервуд не працює довгий час, а існує лише формально, і тільки вона значиться на цей час працівником, а всі інші, раніше звільнились.

Представник МПП Скіф в особі ОСОБА_2 заперечив, вимоги скарги з тих підстав, що ТзОВ Екоінтервуд являється боржником перед МПП Скіф, та на директора боржника виконавчою службою накладено певні обмеження з метою погашення заборгованості.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін, які беруть участь у справі та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Та відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими через те, що позовні вимоги заявлені не до засновника, а також те, що позивачка обрала неналежний спосіб захист порушеного права.

Проте вищезазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає, через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення й неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Та через це таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, і ст. 4 ЦПК України.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами регулює законодавство про працю.

Незалежно від форми трудового договору, індивідуальні трудові спори, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, розглядаються як комісіями по трудових спорах, так і районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами, ч.ч. 1, 2 ст. 221 КЗпП України.

Як розяснено в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року N 13 Про практику розгляду судами корпоративних спорів, спори, повязані з оскарженням членами виконавчих органів товариства, а також членами наглядової ради товариства, які уклали з товариствами трудові договори, рішень відповідних органів товариства про звільнення (усунення, відсторонення, відкликання) їх із посади, розглядаються в порядку цивільного судочинства як трудові спори. Судам необхідно звернути увагу на те, що у цьому разі позивач звертається до суду за захистом своїх трудових прав як найманого працівника, а не акціонера (учасника) господарського товариства.

Відповідно до рішення загальних зборів ТзОВ Екоінтервуд від 07.03.2013 року, яке оформлено протоколом за № 5, було призначено ОСОБА_1 директором ТзОВ Екоінтервуд, а.с. 5.

Згідно наказу ТзОВ Екоінтервуд за № 12/03/13 від 12 березня 2013 року по особовому складу, ОСОБА_1 починаючи з 12.03.2013 року приступила до виконання обовязків директора ТзОВ Екоінтервуд, а.с. 7.

Згідно розяснення зазначеного в абзаці 1 пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992, № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, слідує, що відповідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Зазначені норми вказують на те, що між ТзОВ Екоінтервуд та ОСОБА_1 виникли трудові правовідносини на підставі трудового договору, який оформлено наказом, а також фактичним допуском до роботи останньої на посаді директора.

За правилами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

На виконання даної вимоги, ОСОБА_1 подала 19.10.2015 року заяву Загальним зборам ТзОВ Екоінтервуд і засновнику ТзОВ Екоінтервуд про звільнення з посади директора товариства за власним бажанням з 02.11.2015 року на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 36 і ст. 38 КЗпП України, а.с. 6. Даною заявою ОСОБА_1 виявила бажання припинити безстроковий трудовий договір, шляхом його розірвання, що убачається зі змісту самої заяви.

Таким чином, висновок суду першої інстанції із приводу того, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту, так-як не заявляла вимог про припинення трудового договору або розірвання трудового договору, є безпідставним, через невідповідність матеріалам справи.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Як зазначено в пункті 6.3.3. Статуту ТзОВ Екоінтервуд (зареєстрованого 09.04.2013 року) до виключної компетенції Засновника Товариства відноситься, вирішення таких питань: призначення та звільнення з посади Директора, а.с. 17.

Проте, засновник ТзОВ Екоінтервуд - п. Шіп Ріхард без будь-яких на те правових підстав, безпідставно не вирішує з 19.10.2015 року заяву ОСОБА_1 про звільнення її з посади Директора за власним бажанням.

Не дивлячись на те, що засновник ТзОВ Екоінтервуд - п. Шіп Ріхард не вирішив заяву про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора, остання наполягає на звільненні. Так-як при цьому порушується її конституційне право, яке полягає у праві кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Зважуючи на ту обставину, що починаючи з 02.11.2015 року ОСОБА_1 не виконує обовязки директора ТзОВ Екоінтервуд у звязку із закінченням двох тижневого попереджувального строку, після спливу якого, працівник підлягає звільненню, припинення господарської діяльності товариства, та порушення товариством конституційних прав позивачки на працю, колегія суддів вважає за можливе припинити між ТзОВ Екоінтервуд та ОСОБА_1, трудовий договір, шляхом його розірвання за власним бажання останньої.

Спираючись на встановлені обставини, які вказують на обґрунтованість позовних вимог з огляду на вимоги ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовної вимоги.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню із ТзОВ Екоінтервуд сума в розмірі 487,20 гривень, судового збору, а.с. 2.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 серпня 2016 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду про задоволення позову.

Трудовий договір, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю Екоінтервуд та ОСОБА_1 згідно рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю Екоінтервуд від 07 березня 2013 року, що оформлено протоколом за № 5 про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю Екоінтервуд, визнати припиненим на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, внаслідок розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України) із дня набрання рішенням суду законної сили.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Екоінтервуд на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 487,20 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : _____________________

_____________________