У х в а л а

іменем україни

06 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Іваненко Ю.Г., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Міністерства інфраструктури України про визнання дій протизаконними та стягнення компенсації,за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив визнати дії відповідачів відносно нього протизаконними, а саме: дії Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця»), що полягають у не підготовці та не передачі до архіву його особової справи, а дії Міністерства інфраструктури України у прикритті порушників; стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 75 000 грн, що відповідає сумі з розрахунку одна тисяча гривень за кожен рік незабезпечення зберігання особової справи в архіві; винести окрему ухвалу про притягнення Одеської залізниці ПАТ «Укрзалізниця» та Міністерства інфраструктури України за надання формальних відписок та підриву авторитету цих установ.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 28 серпня 1957 року по 25 червня 2012 року він працював в Локомотивному депо ст. ім. Т. Шевченка Одеської залізниці ПАТ «Укрзалізниця».

Вказував на те, що після звільнення він вирішив ознайомитися зі своєю особовою справою, з цією метою звернувся в архів підприємства. Однак, працівники архіву йому повідомили, що його особова справа в архіві відсутня, а зберігається лише карточка форми Т-2.

Вважає, що в архіві повинна зберігатися його особова справа, а не кадрова папка, а відсутність його особової справи на підприємстві, де він працював з 1957 року по 2012 рік, порушує його право на доступ до інформації про його прийняття на роботу, переміщення та звільнення, заохочення та стягнення тощо.

Враховуючи наведене, просив позов задовольнити.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 28 серпня 1957 року по 25 червня 2012 року ОСОБА_4 працював в Локомотивному депо ст. Т.Шевченка Одеської залізниці ПАТ «Укрзалізниця».

За вказаний період роботи ОСОБА_4 працював на посаді помічника машиніста паровоза з 28 серпня 1957 року, машиніста паровоза з 01 червня 1961 року, помічника машиніста тепловоза з 25 травня 1962 року, машиніста тепловоза з 09 жовтня 1962 року, помічника машиніста тепловоза з 23 серпня 1974 року, інженера-технолога малого періодичного ремонту тепловозів, дизель-поїздів з 17 лютого 1976 року, інженера-технолога технічного відділу з 15 серпня 1977 року, інженера по охороні праці і техніки безпеки технічного відділу з 01 вересня 1978 року, головного технолога з 01 березня 1982 року, інженера-технолога 1 категорії з 01 травня 1994 року, 25 червня 2012 року звільнений за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за віком.

На момент звільнення ОСОБА_4 була чинна Інструкція по веденню та обліку особових справ керівних працівників залізничного транспорту України і обліку кадрів на підприємствах та структурних підрозділах галузі (далі - Інструкція), затверджена наказом Укрзалізниці від 13 листопада 2001 року № 613-Ц та Наказ Міністра транспорту України Генерального директора Укрзалізниці від 04 липня 2002 року № 340-Ц, яким затверджено номенклатуру посад керівних працівників залізничного транспорту.

Відповідно до п. 1 розділу II Інструкції персональному обліку (ведення особових справ) на залізничному транспорті України підлягають всі керівні працівники, що входять до номенклатури Генерального директора Укрзалізниці, начальників залізниць, начальників дирекцій залізничних перевезень, начальників галузевих служб залізниць.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що посади, які займав позивач з 28 серпня 1957 року по 25 червня 2012 року не відносяться до номенклатури Генерального директора Укрзалізниці, начальників залізниць, начальників дирекцій залізничних перевезень, начальників галузевих служб залізниць, а отже у ПАТ «Укрзалізниця» не було підстав для ведення особової справи ОСОБА_4

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Разом із тим, оскільки ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2016 року ОСОБА_4 було відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, тому необхідно стягнути з нього на користь держави судовий збір у розмірі 584 грн 64 коп. відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 584 грн 64 коп.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

Ю.Г. Іваненко

І.М. Фаловська