Справа № 236/2515/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне рышення)

18 жовтня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Саржевської І.В.,

за участю секретаря Білоус Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман Донецької області у відсутності сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

07.10.2016 року позивач ОСОБА_1звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4про визнання їхтакими, що втратили право користування житловим приміщенням(а.с.3-4).

В судове засідання позивач не з*явився, про час та місце розгляду справи був попереджений у встановлений спосіб, направив до суду заяву про підтримання позову у повному обсязі, розгляду справи за його відсутності на підставі наданих ним доказів в заочному порядку, позов задовольнити (а.с.13).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4належним чином в порядку ч.5 ст. 74 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з*явились з невідомих причин.

З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України в попередньому судовому засіданні.

Перевіривши та об*єктивно оцінивши надані позивачем докази, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які регулюються положеннями ст. 41, 92 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 391 ЦК України, положеннями Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 07.02.2014року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав.

На підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Ярівської селищної ради Краснолиманського району 07.05.1973року, зареєстрованого 14.05.1973року за № 1125 в КП «БТІ», позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул. Гутянська (колишня Артема) смт. Ярова Лиманського району (колишній Краснолиманський), будинок 251 (а.с. 6 7-8).

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 18.02.2016 року м. Красний Лиман Донецької області перейменовано в м. Лиман, та відповідно Краснолиманський район в Лиманський район, та рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 27.01.2016 року № 7/5-109 вулицю Артема в смт. Ярова, Лиманського району, на вулицю Гутянська.

За згодою позивача у вказаному житловому будинку з 1998року було зареєстровано відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які з липня 2014року в зазначеному будинку не проживають, ним не користується, їх майно в ньому відсутнє (а.с.9). Відповідачі є членами сім*ї власника, а саме: ОСОБА_2, 05.12.1978року народження - син, ОСОБА_3, 08.03.1978року народження - невістка, ОСОБА_4, 15.04.1998року народження - онук.

Незважаючи на те, що позивач являється власником спірного житлового будинку, він позбавлений можливості здійснювати свої права в частині володіння та розпорядження вказаним житловим будинком, скористатися пільгами та соціальними виплатами бо до теперішнього часу відповідачі не припинили реєстрацію у ньому(а.с.10).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і у вітчизняному законодавстві України.

Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Як роз'яснено в п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК).

У відповідності зі ст. 41 Конституції України право власності передбачає можливість власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності. Правомірність набуття права власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

За приписами ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За приписами ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Позивач ОСОБА_1 довів, що нерухоме майно житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул. Гутянській, 251 в смт. Ярова Лиманського району, Донецької області, належить йому на підставах, визначених законом, бо він володіє ним на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, який зареєстровано відповідно до вимог законодавства України (а.с. 6, 7-8).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом беззаперечно встановлено, що відповідачібільше двох років не проживають та не користуютьсяспірним житловим будинком, який на праві власності належить позивачу, реєстрацію в ньому не припинили, чим чинять перешкоди у здійсненні позивачем права володіння та розпорядження своїм майном.

Аналізуючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшло підтвердження того факту, що відповідачівідсутні за місцем реєстрації понад одного року, та не надали суду жодних заперечинь щодо пред"явленого до нихпозову.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Надані позивачем докази свідчать про те, що відповідачы без будь-яких правових підстав чинить перешкоди у здійсненні позивачем свого права власності на будинок, розташований в по вул. Гутянській, 251 в смт. Ярова Лиманського району, Донецької області, і усунути їх в добровільному порядку не бажають, що порушує права та інтереси позивача на державну соціальну допомогу у зв*язку з підвищенням комунальних тарифів.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на житловий будинок № 251 по вул. Гутянськійв смт. Ярова Лиманського району, Донецької області, шляхом визнання відповідачівтаким, що втратив право користування жилим приміщенням, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 16, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 10, 11, 60, 212, 214-215, 224 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, 05 грудня 1978року народження, ОСОБА_3, 08 березня 1978року народження, ОСОБА_4, 15квітня 1998року народження,такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим по вул. Гутянська, № 251, смт. Ярова, Лиманського району Донецької області.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд Донецької області у 10-денний строк з моменту його проголошення.

Рішення може бути переглянуто за заявою відповідачів, поданою ними до Краснолиманського міського суду Донецької області у 10-денний строк з моменту отримання його копії.

Суддя