АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5866/16 Справа № 201/3996/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м. Дніпро 10 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Деркач Н.М., Красвітна Т.П.

при секретарі: Гулієву М.І.о.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева Ірина Володимирівна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева Ірина Володимирівна, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровської області, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева Ірина Володимирівна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції головного управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права власності на ? частини спірної квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_3, про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

В обґрунтування вимог послалася на те, що з 19 червня 1971 року вона знаходилась в шлюбних відносинах з ОСОБА_8 Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 Під час шлюбу- 14 квітня 1998 року, ними була придбана квартира АДРЕСА_2. Покупцем в договорі купівлі - продажу був зазначений її чоловік ОСОБА_8 25 січня 1999 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не зверталася з вимогами про поділ спільного нажитого майна, то після смерті колишнього чоловіка вона подала заяву до нотаріуса про визнання квартири спільною сумісною власністю, однак їй було рекомендовано звернутися до суду.

Позивач посилаючись на ст.ст. 22, 24 КпШС України та ст. 60 СК України просила визнати за нею право спільної сумісної власності на кв. АДРЕСА_2.

20 березня 2015 року до суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх вимог послався на те, що він є сином позивача та ОСОБА_8 Після смерті батька відкрилася спадщина яка складається з квартириАДРЕСА_2.

Будучи спадкоємцем першої черги він у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у зв'язку відсутності правовстановлюючих документів на квартиру.

Просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом.

ОСОБА_4 в липні 2015 року звернулася до суд з позовом до ОСОБА_7 про визнання за нею права власності на 3/4 частини спірної квартири. В обґрунтування вимог посилалася на те, що наприкінці 1996 року стала проживати з ОСОБА_8 однією сім'єю та вести спільне господарство. За час проживання за спільні кошти вони придбали спірну квартиру. 27 квітня 2001 року з ОСОБА_8 укладено шлюб.

Після смерті ОСОБА_8 вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини спадкоємцем першої черги, однак в зв'язку з виникнення спору свідоцтво про право власності не отримала.

Посилаючись на ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» (у редакції часу виникнення спірних правовідносин), просила визнати за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 в позові ОСОБА_4 просила відмовити, оскільки спірна квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу між нею та ОСОБА_8, а тому є їх спільною сумісною власністю.

ОСОБА_3 просив задовольнити вимоги ОСОБА_2 визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю його батьків, в задоволенні вимог ОСОБА_4 відмовити.

Представник ОСОБА_4 заперечував проти визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спірної квартири за ОСОБА_3, до вимог ОСОБА_2 просив застосувати строки позовної давності.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися про слухання справи повідомленні належним чином.

Рішенням суду І інстанції:

Позовні вимоги ОСОБА_2 - залишені без задоволення.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмір 2 321 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_7, про визнання права власності на 3/4 частини спірної квартири - задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 3 300 грн.

В скарзі апелянти посилаються на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять скасувати рішення й постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення суду І інстанції залишити без змін.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заявлених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 19 червня 1971 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, про що Ленінським Будинком Щастя м.Дніпропетровська видано свідоцтво про одруження. Від шлюбу сторіни мають сина ОСОБА_3.

14 квітня 1998 року згідно договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Деллаловою В.М., ОСОБА_8 придбав кв. АДРЕСА_2.

25 січня 1999 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 розірвано про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська видано свідоцтво про розірвання шлюбу. 27 квітня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено шлюб- відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська видано свідоцтво про одруження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

Після смерті ОСОБА_8- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в передбачений законом строк звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини та видачі свідоцтв про спадкування після смерті, а ОСОБА_2 з заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину спірної кватири.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, частково вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи в позові ОСОБА_10, суд вважав доведеним, що з кінця 1996 року ОСОБА_4 та спадкодавець проживали однією сім'єю, вели спільне господарство внаслідок чого за спільні кошти було придбано спірну квартиру.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення часток у спадковому майні, визнання права власності з посиланням на вказані підстави.

Суд зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановленні судовими рішеннями у цивільних, господарських або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому суд посилався на ст.ст. 355, 368, 369 ЦК України( ред. 2004 року) які визначають, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Також суд керувався ст.ст. 71, 76, 80 УРСР (в редакції 1963 року ), які регулюють строки позовної давності , частини 3 та 4 ст. 267 ЦК України( ред 2004 року), за заявою ОСОБА_4 застосував строк позовної давності до вимог ОСОБА_2 та залишив з вказаних підстав їх без задоволення.

Обгрунтовував суд свої висновки щодо правового режиму набутого сторонами в 1998 році майна також і з посиланням на ст.74 Сімейного кодексу України (ред. 2004 року).

Проте погодитися з висновком судового рішення неможливо, враховуючи наступне.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України).

За ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

При вирішенні спорів, суд мав застосовувати матеріальний закон часу виникнення правовідносин.

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України( чинного на час виникнення правовідносин) майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Ст.112 ЦК України ( ред.1964 року) регулювала питання загальної власності.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( 2006-07 ); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( 2482-12 ).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю ( 2006-07 ). При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Оскільки спірна квартира була придбана 14 квітня 1998 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 проживали в цивільному шлюбі, який 27 квітня 2001 року був зареестований, суду належало встановити розмір частки ОСОБА_4, як учасника спільної сумісної власності, бо судовим рішенням від 21 грудня 2012 року, на яке посилалася ОСОБА_4, вказана обставина не встановлена. Суд обмежився лише висновком про придбання квартири за спільні кошти вказаних осіб під час проживання однією сім'єю.

Особи, які внаслідок спільної праці за час фактичних шлюбних відносин придбали майно, набувають право спільної сумісної власності на нього згідно з п.1. ст.17 Закону від 07 лютого 1991 року № 697-Х11 « Про власність», а не на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якою регулюються майнові відносини під час шлюбу, укладеного в державних органах РАГС.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 за пропуском строку позовної давності, суд не врахував, що п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 4 роз'яснено- встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішення зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.( ст. ст. 1218, 1220 ЦК України).

Суд належно не встановив коло осіб- спадкоємців заявленого спору, правові підстави набуття кожним із них права на спадкове майно, не визначив об'.єм спадкової маси.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Суд допустив такі порушення.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Таким чином належно не встановлено предмет та правові підстави заявлених вимог- суд одночасно послався на правові підстави які врегульовано Цивільними кодексами редакції 1963 та 2004 року, не надав роз'яснень позивачу ОСОБА_4 стосовно заявлення вимог про визначення та визнання її права на частку сумісної власності, належно не встановлено коло осіб- спадкоємців заявленого спору, правові підстави набуття кожним із них права на спадкове майно, не визначено об'єм спадкової маси.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскільки суд не встановив фактичні обставини по справі, порушив норми процесуального та матеріального закону, заявлені вимоги є взаємоповязаними, тому з застосуванням ч.3 ст. 303 ЦПК України, оскаржуване рішення в повному обсязі підлягає скасуванню, як передчасне, з ухваленням нового- відмови у задоволенні заявлених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3- звдовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева Ірина Володимирівна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева Ірина Володимирівна, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровської області, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева Ірина Володимирівна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції головного управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права власності на ? частини спірної квартири- скасувати, в позовних вимогах -відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: В.О. Тамакулова

Судді: Н.М. Деркач

Т.П. Красвітна