Справа № 161/1859/15-ц Провадження №22-ц/773/16/16 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Категорія: 2 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів: Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Лимарю Р.С.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання права власності на майно та встановлення факту проживання однією сім'єю за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

6 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання права власності на майно та встановлення факту проживання однією сім'єю. Позовні вимоги мотивувала тим, що з серпня 2003 року проживала та вела спільне господарство разом з ОСОБА_6, хоча офіційно шлюб не зареєстрували. ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилася їх дочка - ОСОБА_7.

17 грудня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільно придбали двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4

З урахуванням поданої заяви про уточнених позовних вимог позивач просила суд встановити факт проживання разом з ОСОБА_6 однією сім'єю та ведення спільного господарства з серпня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року позов задоволено.

Постановлено встановити факт проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 однією сім'єю та ведення спільного господарства з серпня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 року. Визнати двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, придбану під час проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім'єю їх спільною сумісною власністю. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2015 року постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1621,80 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу.

Позивач та її представник, кожен окремо, апеляційну скаргу заперечили.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких мотивів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 протягом 2003-2014 років вели спільне господарство, мали спільний бюджет, побут, а квартира АДРЕСА_2 була придбана внаслідок їх спільної праці.

Проте вказані висновки суду першої інстанції зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи і з порушенням норм процесуального права. Суд вважав встановленими обставини, які мають значення для справи, які фактично є недоведеними.

Як вбачається з матеріалів справи з 2000 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано рішенням Луцького міського суду Волинської області від 24 грудня 2002 року, про що 17 лютого 2003 року відділом РАГС Луцького міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 10).

Від вказаного шлюбу народилася дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 76).

ОСОБА_1 з 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який було розірвано рішенням Луцького міського суду Волинської області від 1 жовтня 2003 року, про що 4 грудня 2003 року відділом РАГС Луцького міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 61-62).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 4288, ОСОБА_6 набув у власність квартиру, яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. по АДРЕСА_3 (а.с. 11, 12).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 22 грудня 2003 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року у ОСОБА_6 та ОСОБА_1 народилася дочка - ОСОБА_7 (а.с. 13).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 293-3 від 22 квітня 2011 року ОСОБА_6 дозволено подарувати квартиру АДРЕСА_2 на ім'я малолітньої дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дозволено ОСОБА_1 прийняти в дар квартиру АДРЕСА_2 на ім'я малолітньої дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с. 8).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 6/2014, заведеної приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н.А., спадщину прийняли його дочки: ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с. 65, 74).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» (який був чинним на час придбання спірної квартири) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст. 6 КпШС України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) правове регулювання шлюбних і сімейних відносин в Україні здійснюється тільки державою. Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Згідно ч. 2 ст. 13 КпШС України права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Визнаючи встановленим факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім'ю суд першої інстанції послався на показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, проте на думку колегії суддів, лише показання вказаних свідків та факт народження у 2008 році дитини за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути підставою для задоволення позову.

В порушення вимог ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України позивач не довела того факту, що вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_6 на час придбання спірного нерухомого майна.

Крім того, до моменту набрання чинності Сімейним кодексом України сам по собі факт проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, не породжував режиму спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час спільного проживання.

Для застосування правила ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» визначальним є встановлення факту придбання майна внаслідок спільної праці членів сім'ї.

На час придбання спірної квартири у власність минуло менше одного місяця з дня, коли ОСОБА_1 зареєструвала в органах РАГС розірвання шлюбу з ОСОБА_8, а з часу з якого, як вказує позивач у позовній заяві, вона розпочала проживати з ОСОБА_6 минуло чотири місяці.

Також судом встановлено, що 23 грудня 2003 року ОСОБА_6 уклав кредитний договір із АППБ «Аваль», за умовами якого отримав кредит в сумі 7800 дол. США строком на 84 місяці до 22 грудня 2010 року. Того ж дня відбувся повний розрахунок із продавцем спірної квартири, що стверджується його заявою, адресованою приватному нотаріусу Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. і зареєстрованою в реєстрі за № 4376. Також 23 грудня 2003 року ОСОБА_6 уклав із АППБ «Аваль» договір застави спірної квартири, що був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. і зареєстрований в реєстрі за № 4371.

Позивач та її дочка у спірному житлі зареєстровані не були, будь-яких письмових доказів, якими могло би підтвержуватися фактичне проживання у спірній квартирі (квитанцій про оплату комунальних послуг, погашення кредиту і т.д.) позивач суду не надала.

Відсутня вказівка про режим спільної сумісної власності на спірну квартиру в рішенні виконавчого комітету Луцької міської ради № 293-3 від 22 квітня 2011 року, прийнятому на підставі заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_1 Подавши відповідну заяву до органу опіки та піклування позивач фактично погодилася з тим, що квартира є особистою приватною власністю батька її дитини.

Заперечення відповідача проти позову підтверджуються матеріалами її звернення в органи внутрішніх справ щодо незаконного вселення ОСОБА_1 у спірне житло (а.с. 108).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довела належними доказами факту придбання спірного нерухомого майна внаслідок спільної праці її та ОСОБА_6, як членів однієї сім'ї.

Враховуючи, що вимога про встановлення факту, що має юридичне значення заявлена позивачем з метою визнання права власності на ? частину спірної квартири, на що підстави відсутні, тому в задоволенні позову слід відмовити повністю, скасувавши рішення суду першої інстанції та додаткове рішення в даній справі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання права власності на майно та встановлення факту проживання однією сім'єю відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді