Ухвала

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Журавель В.І., Черненко В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закасаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 2 січня 2003 року її було прийнято до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих (далі - Бердянське УВП УТОС) арміровщиком кабельних виробів. Наказом Бердянського УВП УТОС від 31 грудня 2014 року № 75-вк її було переведено на посаду складальника виробів. 9 липня 2015 року було видано наказ по підприємству № 19-П «Про істотну зміну умов праці, оплати праці» у зв'язку з реорганізацією на підприємстві, зменшенням об'єму виробництва, чисельності працюючих та з метою запобігання масовому звільненню та збереженню робочих місць. Наказом цього підприємства від 9 вересня 2015 року № 64-вк її було звільнено з роботи у зв'язку з її відмовою від продовження роботи зі зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Вважала своє звільнення незаконним, оскільки відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти і створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації. Крім того, профспілковий комітет підприємства не було повідомлено про зміну істотних умов праці на підприємстві, ним не була надана згода на її звільнення, оскільки це є порушенням положень ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Крім того, її не було ознайомлено з наказом № 19-П від 9 липня 2015 року, їй не було запропоновано іншу роботу, незважаючи на наявність на підприємстві вакантних посад. Вважала, що на підприємстві фактично відбулось скорочення штату, а не зміна істотних умов праці. Також вважала такі дії керівництва незаконними, оскільки вона має переважне право на залишення на роботі. Крім того, за час вимушеного прогулу вона втратила середній заробіток у розмірі 848 грн 30 коп.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, визнати незаконними та скасувати накази Бердянського УВП УТОС від 9 липня 2015 року № 19-П та від 9 вересня 215 року № 64-вк; поновити її на посаді складальника виробів; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 9 вересня 2015 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходили із того, що звільнення позивачки відбулось у відповідності з вимогами трудового законодавства, оскільки адміністрація підприємства була змушена змінити тривалість і режим робочого часу та ввести неповний робочий тиждень не тільки для позивачки, але й для інших складальників. Наказ по підприємству від 9 липня № 19-П було видано у зв'язку зі зменшенням об'ємів виробництва, чисельності працюючих та з метою запобігання масовим звільненням та збереженню робочих місць. Оскільки ОСОБА_4 відмовилась від продовження роботи в нових умовах, у відповідача були всі підстави для її звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, і у такому випадку згода профспілкового комітету підприємства не потрібна.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І.Журавель

В.А. Черненко