Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/656/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2016 року Березівський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Дєткова О.Я.,

при секретарі Твердун Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у зв'язку з відсутністю понад шість місяців без поважних причин та за зустрічним позовом представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частки у праві спільної сумісної власності та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що з 6 листопада 1993 року він перебував у шлюбі з відповідачкою, яка у травні 2007 року зареєструвалася в будинку АДРЕСА_1, який був фактично придбаний за сумісні кошти з останньою та нотаріально оформлений за її згодою на його ім'я. Після розірвання шлюбу у 2016 році відповідачка почала проживати в іншому місці. У зв'язку з відсутністю її за місцем реєстрації понад півтора року він змушений сплачувати за неї всі комунальні платежі. За таких обставин він просить визнати її такою, що втратила право користування вказаним будинком.

Представник ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав повністю, пояснюючи це тим, що позивач фактично перешкоджав своїй дружині користуватись житлом, і, захищаючи права та інтереси свого довірителя, пред'явив зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_1 про визнання частки у праві спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, обґрунтовуючи зустрічні вимоги тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був придбаний за спільні кошти сторін під час їхнього шлюбу. Оскільки ОСОБА_2 відповідно до положень сімейного законодавства має право на ? частину подружнього майна, тому просить визнати спірний будинок об'єктом спільної сумісної власності сторін та поділити його між ними в рівних частках.

Відповідач за зустрічним позовом та його представник зустрічні позовні вимоги не визнали, мотивуючи свої заперечення вищевикладеними обставинами, крім того, також пояснили, що дійсно спірний будинок є шлюбним майном, однак поділу він не підлягає, у зв'язку з тим, що між сторонами шлюб не розірвано.

Заслухавши представників сторін і позивача ОСОБА_1 та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні первісних позовних вимог слід відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачається, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зі змісту зазначеної норми закону слідує, що право користування жилими приміщеннями в будинку приватного житлового фонду втрачають саме члени сім'ї власника житла (дружина (чоловік) наймача, діти наймача, батьки наймача та інші особи за умови постійного проживання разом з наймачем і ведення з ним спільного господарства - ч.4 ст.156 ЖК України) у разі відсутності їх без поважних причин понад один рік.

Згідно положень ст.155 ЖК України та ч.1 ст.316 ЦК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою); правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом встановлено, що сторони, перебуваючи у шлюбі з 6 листопада 1993 року по 19 лютого 2016 року, за договором купівлі-продажу від 10 травня 2007 року придбали житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.9, 39,51).

Факт придбання вказаного будинку за спільні подружні кошти позивач за первісним позовом у судовому засіданні не оспорює, однак при посвідченні договору купівлі-продажу від 10 травня 2007 року він за згодою дружини, тобто ОСОБА_2, оформив цей договір на своє ім'я, при цьому, додав, що на придбання цього житла він також витратив кошти своєї сестри, а тому вважає ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом.

Відповідно до ст.ст.60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Враховуючи наведене, суд ставиться критично до посилань ОСОБА_1 щодо придбання будинку саме за кошти сестри, оскільки ці його твердження не узгоджуються з наведеними вище обставинами та нормами матеріального права.

Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно ст.ст.68,70 СК України при розділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором, при цьому, слід звернути увагу, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Разом з тим, згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способом захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Отже, вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, а ОСОБА_4, у зв'язку з цим. є співвласником цього будинку з підстав, викладених вище.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги є такими, що не можуть бути задоволені, а вимоги зустрічного позову, які ґрунтуються на положеннях цивільного та сімейного законодавства, є цілком правомірні.

Керуючись ст.ст.10,60,212 ЦПК України, ст.ст.155,156 ЖК України ст.ст.316,370,405 ЦК України та ст.ст.60,61,68,70 СК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у зв'язку з відсутністю понад шість місяців без поважних причин відмовити..

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1, таким, що належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Розділити вказане нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю сторін, і виділити у приватну власність в рівних частках ОСОБА_2 і ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 2004 грн.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Березівський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: