АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шклянка М.П.
№ 22-ц/796/1020/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Невідомої Т.О., Рубан С.М.

при секретарі: Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» про захист прав споживачів та визнання недійснимитретейськихзастережень в кредитному договорі та договорі поруки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» в якому просив визнати п. 6.2 кредитного договору №08-038/511к від 20 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 і ПАТ «УКРСОЦБАНК» та п. 6.2 договору поруки №02-038/911п від 20 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «УКРСОЦБАНК» несправедливими та недійсними.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року та додатковим рішенням від 26 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що згідно з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України №6-831цс14 від 21 жовтня 2015 року, третейським судам забороняється вирішувати спори, що виникають між банками та позичальниками.

Посилається на те, що при ухваленні рішення судом не було враховано також правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України №6-831цс14 від 21 жовтня 2015 року яка містить обґрунтування про те, що рішення третейського суду про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя в іноземній валюті ухвалене всупереч вимогам закону щодо порядку проведення грошових розрахунків на території України в іноземній валюті.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та АБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено кредитний договір, за умовами якого кредитор зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти в сумі 230000 доларів США у тимчасове користування на строк до 20 жовтня 2026 року зі сплатою 12,45 % річних.

Пунктом 6.2 кредитного договору передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди» домовилися про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцевим В.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду справи вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз О.А. або ОСОБА_4 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_1, 20 жовтня 2006 року між АБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», як кредитором, ОСОБА_1, як позичальником, та ОСОБА_3, як поручителем було укладено договір поруки, у якому міститься п.6.2 (про третейське застереження), який аналогічний за змістом п.6.2 кредитного договору.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначав, що пункт 6.2 договору кредиту та пункт 6.2 договору поруки обмежує його права як споживача, порушує принцип рівності сторін за договором та обмежує його право на звернення до суду загальної юрисдикції.

Відповідно до ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Згідно з частиною 1 ст.12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. На час виникнення спірних правовідносин Закон не містив заборони на укладення третейської угоди.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст.17 ЦПК України, ст.12 ГПК України, ст.6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22, ст.64 Конституції України).

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз.5 ч.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №6-75цс11 та у п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Крім того, є необґрунтованим посилання позивача на те, що укладанням третейської угоди його було позбавлено права захищати свої права в судах загальної юрисдикції, оскільки відповідно до ст.51 Закону України «Про третейські суди», стороні надано право оскаржити рішення третейського суду до компетентного суду, протягом строку визначеного законом.

Не заслуговують на увагу апеляційної інстанції твердження позивача про те, що відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Отже, на час укладання оспорюваних договору кредиту та договору поруки (20 жовтня 2006 року) Закон України «Про третейські суди» не містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або мас намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1 статі 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статі 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання.

З конструкції статі убачається, що договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього.

За таких обставин, на поручителя ОСОБА_3 не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки він не є споживачем послуг у розумінні цього Закону та позивач не є споживачем за договором поруки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1716цс15, яка згідно з вимогами ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач також обґрунтовував свої вимоги тим, що третейська угода є нікчемною на підставі ст.228 ЦК України, згідно з якою правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Проте, доказів на підтвердження вказаних обставин ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не надано.

А тому, суд першої інстанції підставно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано правову позицію, яка була викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-831цс14 колегія суддів відхиляє, оскільки звертаючись з позовом до суду позивач не обґрунтовував свої вимоги про визнання недійсними третейських застережень - наявністю у правовідношеннях щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значених публічних елементів, що не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами та не обґрунтовував свої вимоги відповідними нормами права щодо застосування яких Верховний Суд України виклав свою правову позицію у вищевказаній постанові.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді