У х в а л а

6 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 6 травня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: Бердянська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Данціг Світлана Яківна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 6 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково: витребувано від ОСОБА_4 на її користь однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 243 грн 60 коп. судового збору.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 грудня 2014 року виправлено описку в описовій частині зазначеного судового рішення.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_9 відхилено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 6 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року залишено без змін.

21 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 6 травня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 256, 257, 269, 261, 267, 1269, 1270, 1272 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвалу Верховного Суду України від 5 березня 2008 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 і 19 грудня 2012 року, 10 і 31 липня, 11 вересня і 6 листопада 2013 року, дві ухвали 26 березня, 1, 6 і 19 серпня 2014 року, 21 жовтня 2015 року, постанови Вищого господарського суду України від 7 лютого 2008 року, 2 грудня 2009 року, 3 листопада 2010 року, 9 липня і 27 листопада 2012 року, 21 травня 2014 року і 12 травня 2015 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року, 29 жовтня 2014 року і 30 вересня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 7 жовтня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення, погодився з висновками судів про витребування майна у добросовісного набувача, оскільки при ухваленні рішення суди виходили з того, що позивачка в установленому законом порядку прийняла спадщину, а тому є власником спірної квартири і відповідно до вимог статті 388 ЦК України має право витребувати це майно у добросовісного набувача, оскільки це майно вибуло з її володіння поза її волею. При цьому суди вважали, що позовна давність позивачкою не пропущена.

Разом з тим у наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 5 березня 2008 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, погодився з його висновком про відсутність доказів поважності причин пропуску позивачем строку для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Крім того, у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалі від 5 грудня 2012 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на необхідність перевірки судами поважності причин пропуску строку на звернення до суду за захистом своїх порушених прав;

- в ухвалі від 19 грудня 2012 року касаційний суд, передавши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив про необхідність перевірити доводи щодо добросовісного набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, а також щодо наявності правових підстав для прийняття спадщини;

- в ухвалах від 10 липня 2013 року і 6 серпня 2014 року касаційний суд, залишивши без змін рішення судів, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для витребування майна від добросовісних набувачів, оскільки встановлено, що спірне майно вибуло з володіння їх власників поза їх волею;

- в ухвалах від 31 липня, 11 вересня, 6 листопада 2013 року касаційний суд, залишивши в силі рішення судів про відмову в задоволенні позовних вимог, погодився з їх висновками про те, що позивачі звернулися до суду за захистом своїх порушених прав з пропуском позовної давності без поважних причин;

- в ухвалі 26 березня 2014 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, погодився з їх висновками про те, що позивачами не доведено факту набуття права власності на спірне домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця, оскільки доказів прийняття останнім спадщини ними не надано;

- в ухвалах від 26 березня 2014 року і 19 серпня 2015 року касаційний суд, направивши справи на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на необхідність перевірити причини пропуску позивачами строку для звернення із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк;

- в ухвалі від 1 серпня 2014 року касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з рішенням апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки в шестимісячний строк позивач в нотаріальну контору не звертався та не надав доказів, що в нього існували об'єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення із заявою до нотаріальної контори;

- в ухвалі від 21 жовтня 2015 року касаційний суд залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що територіальна громада селищної ради є власником спірної квартири, оскільки відповідач понад 20 років у спірній квартирі не проживає, обов'язки по утриманню квартири не виконує, а тому наявні правові підстави для захисту порушеного права територіальної громади щодо користування і розпорядження вказаним майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

У наданих для порівняння постановах Вищого господарського суду України містяться такі висновки:

- у постанові від 7 лютого 2008 року касаційний суд, ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору недійсним, дійшов висновку про те, що підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає, оскільки права позивача укладенням спірного договору не порушено;

- у постанові від 2 грудня 2009 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові;

- у постанові від 3 листопада 2010 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними прилюдних торгів, визнання недійсними правочинів та свідоцтва про право власності, оскільки відповідач, як покупець спірного майна, є добросовісним його набувачем у розумінні статті 388 ЦК України;

- у постановах від 9 липня і 27 листопада 2012 року касаційний суд, залишивши без змін рішення судів, погодився з їх висновком про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позовні вимоги щодо спірного майна позивачами пред'явлено за межами позовної давності;

- у постанові від 21 травня 2014 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що при зверненні до суду позивачем було пропущено позовну давність; крім того, не підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно, оскільки статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту права; щодо вимог за зустрічним способом, то такий спосіб захисту порушеного права як визнання добросовісним набувачем є встановленням юридичного факту, а тому в силу статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України вказані вимоги не підлягають розгляду в господарських судах України;

- у постанові від 12 травня 2015 року касаційний суд, скасувавши рішення суду апеляційної інстанції та змінивши рішення суду першої інстанції шляхом виключення з нього положення щодо належності майнового комплексу та правомірності розпорядження цим комплексом, дійшов висновку про те, що спірне майно належить до державної власності, погодився з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог внаслідок спливу позовної давності і припинення провадження у справі щодо підприємства як суб'єкта господарювання, діяльність якого припинено.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року у зв'язку з її невідповідністю викладеним у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року, 29 жовтня 2014 року і 30 вересня 2015 року висновкам, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеним висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: Бердянська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Данціг Світлана Яківна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 6 травня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Ю.Л. Сенін