22-ц/775/762/2016(м)
Єдиний унікальний номер 263/2421/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/762/2016(м)
Головуючий в 1 інстанції Васильченко О.Г.
Доповідач: Зайцева С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„06 " жовтня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів:Ігнатоля Т.Г., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря : Зал Ю.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» - Христофорова Олексія Васильовича на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк» про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності ,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ,який уточнювала протягом розгляду справи та змінювала підстави позову, обгрунтовуючи вимоги тим,що 25 квітня 2008 року між нею та її дочкою ОСОБА_5 було укладено договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. Укладаючи договір, дочка запевнила її про те, що буде довічно утримувати її, сплачувати комунальні послуги та забезпечувати у разі необхідності її лікування. Вона не розуміла, що фактичне право власності на її частку квартири перейде одразу після укладення договору, вона вважала що укладає договір довічного утримання та дочка буде утримувати її до смерті. Впродовж п'яти останніх років відповідач не допомагає їй в утриманні квартири, сплаті комунальних послуг, та інших умов, обумовлених перед укладенням договору. Враховуючи, що у квартирі вона проживає одна, не працює та пенсія є її єдиним доходом, сплата комунальних послуг у 2014-2015 роках стала фінансовим тягарем, який вона не може сплатити, не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг. У лютому 2016 року шляхом проведення переговорів вона з відповідачем дійшли згоди щодо розірвання договору дарування, однак від нотаріуса їй стало відомо про те, що на 1/2 частку квартири, яка була передана у подарунок, накладено обтяження банком у зв'язку із наявністю заборгованості у відповідача за кредитним договором, усе це створює реальну загрозу для її проживання за місцем реєстрації, іншого житла в неї немає, друга частина квартири належить її синові. Вона 1938 року народження, страждає на ряд захворювань, у тому числі захворювання судин головного мозку, через свій вік помилялася відносно наслідків укладення договору, при оформленні договору дарування вважала, що фактично укладає договір довічного утримання, вважала, що відповідач буде допомагати матеріально, доглядати за нею. Волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачу належної частки квартири у неї не було. Відповідач ніколи не проживала в квартирі, у неї не було ключів від квартири, в квартирі немає її речей, меблів. Крім того, відповідач має свою квартиру, що належить їй на праві власності, проживала і проживає в ній. Просила визнати недійсним договір дарування від 25 квітня 2008 року, укладений між нею, та ОСОБА_5 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, з підстав передбачених ст.ст.203, 229 ЦК України та визнати за нею ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено : визнано недійсним договір дарування від 25 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Колесник А.І. 25.04.2008 року, реєстровий № 937.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «ПроКредитБанк» - Христофоров О.В. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 з тих підстав,що судом першої інстанції неповно з*ясовано обставини,що мають значення для справи,висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушено вимоги матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «ПроКредитБанк» ,що діє за довіреністю Христофоров О.В., підтримав доводи апеляційної скарги.

Представники позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_7, ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу відхилити,рішення суду першої інстанції залишити без змін .

Від ОСОБА_5 надійшло клопотання про можливість розгляду справи за її відсутністю (а.с.259). ОСОБА_4 повідомлена про час і місце розгляду справи шляхом отримання судової повістки (а.с.254). Відповідно ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено ,що 25 квітня 2008 року між ОСОБА_4та її дочкою ОСОБА_5, був укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Колесник А.І. 25.04.2008 року, реєстровий № 937.

1/2 частка квартири належала позивачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1, виданого Управлінням міського майна м. Маріуполя 26.11.1999 року, друга частина квартири належить ОСОБА_9

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладено обтяження № 313456581 від 26.02.2016 року на 1/2 частку спірної квартири, яка належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування.

Установлено,що на день укладання договору позивачу було 70 років, вона в силу свого стану здоров'я потребувала стороннього догляду і допомоги, іншого житла, окрім спірної квартири, у неї немає, в квартирі АДРЕСА_1 вона зареєстрована та мешкає з 1980 року, має невелику пенсію. Суду надані квитанції про сплату комунальних послуг, з яких вбачається, що сплату комунальних послуг здійснювала ОСОБА_4 З показів допитаних свідків вбачається,що ОСОБА_4 з 1980 року мешкає у спірній квартирі, її дочка ОСОБА_5 протягом багатьох років у квартирі не мешкає, має свою родину, свою квартиру, протягом декількох років вона в квартиру ОСОБА_4 не приходить, за матір'ю не доглядає, ОСОБА_4 сама здійснює оплату комунальних послуг.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ,суд першої інстанції дійшов висновку ,що оспорюваний договір порушує права позивача,та приймаючи до уваги вік позивача, стан його здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, той факт, що фактично у власність відповідача спірна квартира передана не була, той факт, що угода укладена під умовою сплати комунальних послуг, відсутність матеріальної допомоги з боку відповідача позивачу, ОСОБА_4 помилялася відносно обставин, що мають істотне значення, а саме вважала що укладає договір довічного утримання.

Вказані висновки суду є вірними, вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зазначені висновки суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст.212 ЦПК України , виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням ,що грунтується на всебічному,повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів в їх сукупності,керуючись законом .

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16 березня 2016 року по справі № 6-93цс16 . Згідно із ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_4 продовжувала проживати у спірній квартирі ; передача квартири не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров'я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги; ОСОБА_4 зверталася до суду з позовною заявою та протягом розгляду справи уточнювала позовні вимоги та змінювала підстави позову про визнання спірного договору дарування недійсним в силу статті 229 ЦК України; у вимогах позивач стверджувала про те, що вона не розуміла, що вчиняє договір дарування, а не договір довічного утримання.

Як встановлено судом ,укладаючи договір дарування квартири,позивач мала на меті отримання від відповідача догляд і необхідну допомогу й не мала наміру дарувати своє житло, тобто передбачала укладення договору довічного утримання,що вказує на вчинення правочину під впливом помилки.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,що протягом восьми років позивач не зверталася з позовом про визнання договору недійсним,а це на думку апелянта,свідчить про те,що на момент укладення спірного договору позивач не мала на меті волевиявлення для укладення договору довічного утримання. Як встановлено судом, з моменту вирішення питання щодо збільшення цін для населення всіх комунальних тарифів ,у квітні 2014 року ,сплата комунальних послуг для позивача стала фінансовим тягарем ,який вона не може сплатити ,так як проживає одна ,ніхто не допомагає і єдиним доходом є пенсія. Тому тільки у грудні 2014 року позивач дізналась про те,що не є власником житла , в якому проживає та не має права на отримання субсидії, щоб позбутись тягаря сплати комунальних послуг в повному обсязі. Позивач як і до укладання оспорюванного договору, так і після укладання договору, проживає у спірній квартирі , не знялась з реєстраційного обліку з адреси спірної квартири,фактична передача спірного нерухомого майна відсутня . Відповідач не переоформлювала на себе особовий рахунок в житлово-комунальному підприємстві. Комунальні платежі продовжує сплачувати позивач,з моменту підписання договору дарування нічого для сторін не змінилось.

Вирішуючи спір ,суд першої інстанції з*ясував ,на які передбачені законом підстави для визнання спірного договору недійсним посилався позивач. З*ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті. У даному випадку має важливе значення мета договору ,яку в судовому засіданні було з*ясовано, а саме те,що обдарований буде допомагати позивачу. Судом встановлено факт відсутності волевиявлення позивача під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача частини квартири ,яка є її єдиним житлом. Позивач, як особа похилого віку, яка за станом здоров*я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги,погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови її подальшого утримання й,укладаючи спірний договір помилялася щодо правової природи правочину ,прав та обов*язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Тобто укладений договір не відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи й змісту правочину ,тому такий договір є недійсним .

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в частині визнання договору дарування недійсним відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування у вказаній частині немає.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов?язковою підставою для скасування рішення.

Проте,апеляційний суд не погоджується із задоволенням позовних вимог позивача в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ,в цій частині в задоволенні позовних вимог вважає необхідним відмовити у задоволенні позову у зв*язку із порушення норм матеріального права виходячи з наступного .

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Враховуючи викладене у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог позивача у вказаній частині .

Згідно п.2. ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог .

Керуючись ст.ст. 307,309,316 ЦПК України, апеляційний суд -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» - Христофорова Олексія Васильовича задовольнити частково .

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2016 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цим рішенням .

Судді: