Провадження № 2/127/4430/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Стаховій Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру про скасування пункту 2 наказу №31-к від 07.03.2016 року, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1 з позовом до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру про скасування пункту 2 наказу №31-к від 07.03.2016 року, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що 29 березня 1972 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу у Вінницький обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер на посаду медичної сестри.

04 лютого2013 року була переведена на посаду старшої медсестри загального медичного персоналу з повною матеріальною відповідальністю на час відпустки у звязку з вагітністю та пологами ОСОБА_2, що підтверджується наказом № 13-к від 04.02.2013 року.

14.03.2016 року її було звільнено з посади старшої сестри медичної загально-медичного відділу у звязку із закінченням строку договору, (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП), що підтверджується наказом № 31-к від 07.03.2016 року.

Під час її роботи у Вінницькому обласному клінічному шкірно венерологічному диспансері за останні два місяці середня заробітна плата складала: січень 2016 рік 3165.66 грн., лютий 2016 рік 3165.66 грн. Середня заробітна плата до звільнення становила 3165.66 грн.

10 березня 2016 року позивач подала заяву В.о. головного лікаря ОСОБА_3, в якій просила перевести її на вакантну посаду м/с лікарського кабінету в звязку з закінченням декретної відпустки ОСОБА_2, але їй, на її думку, було безпідставно відмовлено. Подана нею заява зареєстрована по канцелярії не була.

На її скаргу на протиправні дії керівництва Вінницького обласного клінічного шкірно - венерологічного диспансеру, ОСОБА_4 Держпраці у Вінницькій області повідомило ОСОБА_1, що за нормами ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього Договору вважається продовженою на невизначений строк. Отже, на одній штатній посаді фактично рахувалися позивач, хоча документально тимчасовий характер її роботи не було зафіксовано та ОСОБА_2, якій була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку.

Відповідно до ст. 232 КЗпП України трудові спори щодо поновлення працівника на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення , оплату за час вимушеного прогулу, розглядається безпосередньо судами.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України зобовязаний поновити її на попередній роботі, яку вона займала до переведень. Відтак просить суд скасувати п.2 наказу №31-к від 07.03.2016 року Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру та поновити її на роботі на посаді медичної медсестри Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, стягнути з відповідача виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, судове рішення допустити до негайного виконання.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просила в його задоволенні відмовити оскільки він є необґрунтованим та безпідставним, про що надала письмові заперечення.

При судовому розгляді справи встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

29 березня 1972 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу у Вінницький обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер на посаду медичної сестри, що підтверджується записом у трудовій книжці на імя ОСОБА_1 від 24.04.1972 року за №1 від 29.03.1972 року.

Згідно з записом у трудовій книжці на імя ОСОБА_1 від 24.04.1972 року за №8 від 04.02.2013 року ОСОБА_1 було переведено на посаду старшої медсестри загально-медичного персоналу з повною матеріальною відповідальністю на час відпустки у звязку з вагітністю та пологами ОСОБА_2, що доведено наказом №13-к від 04.02.2013 року.

14.03.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади старшої сестри медичної загально-медичного відділу у звязку із закінченням строку договору, (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП), що доведено наказом № 31-к від 07.03.2016 року.

10 березня 2016 року позивач подала заяву В.о. головного лікаря ОСОБА_3, в якій просила перевести її на вакантну посаду м/с лікарського кабінету в звязку з закінченням декретної відпустки ОСОБА_2 Цю заяву резолюцією В.о. головного лікаря від 10.03.2016 року залишено без задоволення у звязку з скороченням у закладі.

На звернення позивача ОСОБА_4 Держпраці у Вінницькій області листом від 23.05.2016 року повідомило ОСОБА_1, що за нормами ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього Договору вважається продовженою на невизначений строк. Отже, на одній штатній посаді фактично рахувалися ОСОБА_1, хоча документально тимчасовий характер її роботи не було зафіксовано та ОСОБА_2, якій була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов до переконання про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

4 лютого 2013 року ОСОБА_1 було переведено на посаду старшої медичної сестри загально-медичного персоналу на час відпустки у звязку з вагітністю та пологами ОСОБА_2 згідно з наказом №13-к від 04.02.2013 року на період з 04.02.2013 року по 09.06.2013 року. Після цього періоду часу як зазначено ОСОБА_4 Держпраці у Вінницькій області в листі від 23.05.2016 р. на звернення ОСОБА_1 документально тимчасовий характер її роботи на посаді старшої медичної сестри загально-медичного персоналу на період відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку не було зафіксовано. В той же час ОСОБА_2 було надано відпустку догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, і вона приступила до виконання своїх посадових обов»язків з 15.03.2016 р., як про це зазначено в п. 1 наказу №31-к від 07.03.2016 р.

Відтак, позивач знала, усвідомлювала, що на посаді старшої медичної сестри загально-медичного персоналу вона працює за строковим трудовим договором, і строк цього договору закінчується подією виходом на роботу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку іншого працівника ОСОБА_2, яка працювала на цій посаді за безстроковим трудовим договором. Цей факт доведено і заявою ОСОБА_1 від 10.03.2016 р. про переведення на вакантну посаду медичної сестри лікарського кабінету в зв»язку з закінченням декретної відпустки ОСОБА_2

14 березня 2016 року позивача ОСОБА_1 наказом №31-к від 07.03.2016 року було звільнено з займаної посади у звязку із закінченням строку дії договору (п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України).

В абзацах 1-2 пункту 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що згідно зі ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

З наданих до суду позивачем доказів, зокрема трудової книжки на імя ОСОБА_1 від 24.04.1972 року встановлено, що згідно з записом за №8 від 04.02.2013 року ОСОБА_1 було переведено на посаду старшої медсестри загально-медичного персоналу з повною матеріальною відповідальністю, на час відпустки у звязку з вагітністю та пологами ОСОБА_2 (наказ №13-к від 04.02.20l3 року), що відповідає абзацам 1-2 пункту 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», а саме згідно зі ст.24 КЗпП України трудовий договір з ОСОБА_1 було оформлено наказом № 13-к від 04.02.2013 року з відповідним записом в трудовій книжці. Фактичний допуск до роботи ОСОБА_1 на посаді старшої медсестри загально-медичного персоналу після 09.06.2013 р. (закінчення строку договору за наказом №13-к від 04.02.2013 р.) вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлено. При укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись, як конкретним терміном, так і часом настання певної події. В даному випадку у звязку з перебуванням ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку.

Про те, що трудовий договір, за яким працювала ОСОБА_1 на посаді старшої медсестри загально-медичного персоналу, укладено на визначений строк, доведено і пунктом 1 наказу №31-к від 07.03.2016 р. «Про вихід з відпустки по догляду за дитиною до 3-х років, про звільнення та передачу матеріальних цінностей» : «1. Вважати ОСОБА_2, старшу сестру медичну загально-медичного відділу, прибувшою та приступившою до виконання посадових обов»язків з 15.03.2016 року». Цей пункт наказу ОСОБА_1 в судовому порядку не оспорювала.

Згідно з записом № 9 трудової книжки позивача зазначено, що 14.03.2016 року ОСОБА_1 звільнена з посади старшої сестри загально-медичного відділу у звязку із закінченням строку договору (п.2 ч.І ст.36 КЗпП України).

При судовому розгляді справи позивач та її представник не заперечували той факт, що трудову книжку та відповідний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 отримала в день звільнення 14 березня 2016 року, як передбачено положеннями КЗпП України. А тому суд вважає, що з наступного дня 15 березня 2016 року починається відлік місячного строку на поновлення на роботі, який закінчився 15 квітня 2016 року. Але позивач звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі лише 13.06.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Позивач та її представник із заявою про поновлення строку позовної давності за в цій справі до суду не звертались.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» міститься роз»яснення судам про те, що передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Також, суд звертає увагу, що позивачем та її представником при судовому розгляді не надано суду доказів, щодо порушення порядку звільнення, а саме затримки виплати розрахунку при звільненні та несвоєчасності видачі трудової книжки.

Представник позивача після початку подав до суду пояснення від 10.10.2016 р. на позовну заяву, яке по суті є заявою про зміну підстави позову, оскільки вважає, що відповідно до наказу №13-к від 04.02.2013р. ОСОБА_1 була не переведена на посаду старшої медсестри загально-медичного персоналу, а суміщала цю посаду з попередньою посадою старшої медичної сестри диспансерного відділення (на час розгляду справи це посада медичної сестри лікарського кабінету), а відтак відповідач безпідставно відмовив в задоволенні її заяви від 10.03.2016 р. про переведення на вакантну посаду медичної сестри лікарського кабінету в зв»язку з закінченням декретної відпустки ОСОБА_2 Проте, на переконання суду, доводи представника позивача, викладені в поясненнях від 10.10.2016 р. на позовну заяву, предмету позову не стосуються. Наказ №13-к від 04.02.2013 р. «Про переведення» видано на підставі заяви позивача, з цим наказом вона погодилась, дії відповідача щодо відмови в переведенні з 10.03.2016 р. на посаду медичної сестри лікарського кабінету не належать до предмету спору скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі на посаді медичної сестри Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, і такі дії можуть бути самостійним предметом спору. Також суд зазначає про те, що відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України лише до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Отже, беручи до уваги, що позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про звільнення, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 23, 24, 36 п. 2, 233 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 58-61, 88, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, відсутніми в судовому засіданні, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя