У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 27 серпня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 18 880 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних строком до 26 серпня 2015 року.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань ОСОБА_6 передав ПАТ «УкрСиббанк» у заставу транспортний засіб «Mitsubishi Lancer», вартість якого за домовленістю сторін складала 124 611 грн.

Крім того, 27 серпня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання несе солідарну відповідальність з позичальником за виконання всіх зобов'язань за кредитним договором.

Відповідачі зобов'язання належним чином не виконали, у зв'язку з чим станом на 21 січня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 12 549,77 доларів США, що в еквіваленті становило 100 310,33 грн, і яка складається з: кредитної заборгованості - 8 913,37 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило 71 244,57 грн; заборгованості за процентами - 2 939,03 доларів США, що за курсом НБУ становило 23 491,67 грн; пені за прострочення сплати процентів - 274,10 доларів США, що за курсом НБУ становило 2 190,90 грн; пені за прострочення сплати кредиту - 423,27 доларів США, що за курсом НБУ становило 3 383,19 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь у солідарному порядку.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2015 року в якості позивача ПАТ «УкрСиббанк» залучено його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

РішеннямДніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 549,77 доларів США, що еквівалентно 100 310,33 грн, та складається із: заборгованості за кредитом - 8 913,37 доларів США, що еквівалентно 71 244,57 грн; заборгованості за відсотками - 2 939,03 доларів США, що еквівалентно 23 491,67 грн; пені за прострочення сплати відсотків - 274,10 доларів США, що еквівалентно 2 190,90 грн; пені за прострочення сплати кредиту - 423,27 доларів США, що еквівалентно 3 383,19 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами у повному обсязі не дотримано.

Судами встановлено, що 27 серпня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 18 880 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13 % річних строком до 26 серпня 2015 року.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань ОСОБА_6 передав ПАТ «УкрСиббанк» у заставу транспортний засіб «Mitsubishi Lancer», вартість якого за домовленістю сторін складала 124 611 грн.

Крім того, 27 серпня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання несе солідарну відповідальність з позичальником за виконання всіх зобов'язань за кредитним договором.

Відповідачі зобов'язання належним чином не виконали, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позичальником порушено умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

При вирішенні справи суд першої інстанції не розглянув письмові заперечення відповідача на позовну заяву, в яких він просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності (а. с. 24, 25).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання - має право заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Враховуючи, що кредитним договором, укладеним у вигляді заяви-анкети, передбачені самостійні щомісячні платежі, то нарахування заборгованості необхідно відраховувати з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14.

Однак суд першої інстанції не застосував зазначені норми та не перевірив, чи сплив строк позовної давності, про застосування якого заявлялося поручителем, який заперечує проти позову з тих же підстав, що і боржник (а.с. 127).

Крім того, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування.

Стягуючи пеню в іноземній валюті, суди зазначене не врахували.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2009 року між ОСОБА_6 та ЗАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» укладений договір страхування, відповідно до якого ОСОБА_6 застрахував автомобіль «Mitsubishi Lancer».

30 вересня 2010 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої вказаний автомобіль було пошкоджено (а. с. 138−140, т. 1).

Згідно з п. 20.8 договору страхування при повній загибелі транспортного засобу страхувальник має право звернутися до страховика з заявою про відмову від своїх прав на застрахований транспортний засіб на користь страховика з метою отримання страхового відшкодування в повному обсязі. Страховик в кожному конкретному випадку залишає на власний розгляд вирішення питання про прийняття відмови страхувальника від застрахованого транспортного засобу.

Листом від 04 листопада 2010 року № 6976/12/ЦВ ЗАТ «СК «АХА Україна» проінформувало ОСОБА_6, що страховиком прийнято рішення про недоцільність прийняття залишків транспортного засобу на свою користь. Таким чином, право розпорядження предметом застави не переходило до первісного кредитора та страховика і залишилося у відповідача.

Відповідно до розрахунку страхового відшкодування від 14 листопада 2010 року, складеного страховою компанією, сума страхового відшкодування склала 32 371,16 грн.

При вирішенні спору суди не перевірили розрахунок заборгованості, наданий позивачем, оскільки заперечення щодо розміру страхового відшкодування не є підставою для корегування розміру заборгованості, оскільки спір з цього приводу у цій справі не розглядався.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, не перевірені всі докази у справі, не застосовано норми права, які повинні бути застосовані, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості у частині розміру заборгованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік
О.В. Ступак