УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 08 квітня 2015 року,

встановила:

У червні 2014року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 липня 2003 року між приватним підприємством «ОСОБА_3» (далі - ПП «ОСОБА_3») та ОСОБА_3 укладено договір піднайму майна, за умовами якого останньому передано в строкове платне користування нерухоме майно - приміщення мозаїчного цеху, приміщення столярного цеху, приміщення складу, приміщення водонапірної башти, що розташовані по АДРЕСА_1.

Згідно з п. 1.2 цього договору нерухоме майно знаходиться у користуванні ПП «ОСОБА_3» на підставі договору оренди від 6 травня 2002 року та додаткової угоди до нього від 23 червня 2003 року.

Відповідно до умов додаткової угоди до договору оренди від 6 травня 2002 року, укладеної 23 червня 2003 року між колективним підприємством «Комунальник» (далі - КП «Комунальник») та ПП «ОСОБА_3», право викупу нерухомого майна переданого в оренду, виникло в останнього 20 червня 2003 року - з дня внесення орендної плати у повному обсязі за весь час оренди, встановлений предметом договору від 6 травня 2002 року.

Згідно із платіжним дорученням від 20 червня 2003 року № 125 ПП «ОСОБА_3» перераховано на розрахунковий рахунок КП «Комунальник» орендну плату за період з 2003 року по 2014 рік у відповідності до договору оренди від 06 травня 2002 року у розмірі 72 600 грн.

27 лютого 2009 року між КП «Комунальник» та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останній набув право власності на майновий комплекс, який складається із такого майна: приміщення складу, позначеного на плані літ. «А»; адмінбудівлі, позначеної на плані літ. «Б», площею 84,8 кв. м; майстерні позначеної на плані літ. «В», площею 192,1 кв. м; навісів, позначених на плані літ. «Ж», «О» та «Л»; прохідної, позначеної на плані літ. «З»; гаражу, позначеного на плані літ. «І»; побутового приміщення, позначеного на плані літ. «Н»; розчинного вузла, позначеного на плані літ. «Е»; мозаїчного цеху, позначеного на плані літ. «М», загальною площею 92,1 кв. м; складу, позначеного на плані літ. «Р»; туалету, позначеного на плані літ. «С»; огорожі № 1, 3, 4, 5.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 27 лютого 2009 року укладено з порушенням вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, чим порушено його права та законні інтереси, просив суд визнати недійсним зазначений договір.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 08 квітня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та увалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що 6 травня 2002 року між КП «Комунальник» та ПП «ОСОБА_3» укладено договір оренди, предметом якого є майно, розташоване на земельній ділянці площею 860 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, а саме мозаїчний цех, столярний цех, склад, водонапірної башта, строком на 12 років.

23 червня 2003 року між КП «Комунальник» та ПП «ОСОБА_3» було укладено додаткову угоду до договору оренди майна від 6 лютого 2002 року. 22 липня 2003 року між ПП «ОСОБА_3» та фізичною особою ОСОБА_3 було укладено договір піднайму вказаного майна.

Згідно з договором від 6 травня 2002 року строк оренди встановлювався строком на 12 років із правом передачі майна в суборенду та правом викупу орендованого майна (п. 1.3), орендна плата встановлюється в розмірі 550 грн. на місяць (п. 7.1), плата за комунальні послуги вноситься окремо (п. 7.2).

Пунктом 5.2 договору оренди від 6 травня 2002 року також передбачено право викупу орендарем орендованого майна при умові внесення орендної плати в повному обсязі за весь період користування майном.

Згідно з умовами додаткової угоди від 23 червня 2003 року до договору оренди від 6 травня 2003 року право викупу майна за договором оренди виникло 20 червня 2003 року з дня внесення орендної плати за весь період оренди, що підтверджується платіжним дорученням від 20 червня 2003 року № 125 (п. 2); орендар має переважне право викупу орендованого майна перед іншими потенційними покупцями при умові виконання умов п. 5.2 договору оренди (п. 3); документальне оформлення викупу орендар може здійснити в строк до 6 травня 2014 року (п. 4); сторони домовились вважати виплачену орендну плату за весь строк оренди в сумі 79 200 грн платою з викупу орендованого майна (п. 5).

Згідно з договором піднайму від 22 липня 2003 року ПП «ОСОБА_3» передає, а громадянин ОСОБА_3 приймає в строкове платне користування майно, розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, площею 860 кв. м., а саме: мозаїчний цех, столярний цех, склад, водонапірна башта, що знаходилося в користуванні ПП «ОСОБА_3» на підставі договору оренди від 6 травня 2002 року (п. 1.1).

27 лютого 2009 року між КП «Комунальник» та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, до складу якого увійшли, зокрема, мозаїчний цех та склад.

15 лютого 2010 року до ЄДРПОУ внесений запис про припинення юридичної особи на підставі судового рішення, що не пов'язане з банкрутством, стосовно КП «Комунальник».

Згідно з довідкою приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Міністерства юстиції України від 23 жовтня 2014 року № 198/01-16 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину після його смерті прийняла мати ОСОБА_5

Ухвалою Цюрупинського районного суду Херсонської області від 28 жовтня 2014 року залучено до участі як правонаступника ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно встановив фактичні обставини справи та норму права, яка підлягала застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, ним не надано належних та допустимих доказів того, що укладенням зазначеного договору порушено його права чи законні інтереси.

Інші доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 08 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак