Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3224/16 Головуючий у 1 інстанції: Дубина Л.А.
Є.У.№ 334/7904/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 з 30.09.1977 року, у період шлюбу, а саме 22.04.1994 року було придбано жилий будинок №6 по пров. Газетному у м. Запоріжжі.

У 2014 році йому стало відомо, що його дружина, ОСОБА_5, 04.08.2011 року уклала Договір іпотеки №08-0000-121/24-03/02, згідно якого передала в іпотеку вказаний жилий будинок.

Позивач вважає, що Договір іпотеки має бути визнаний недійсним з тих підстав, що передане в іпотеку майно є спільною сумісною власністю подружжя, в отже, він є співвласником цього майна, а відповідачка всупереч приписам закону передала в іпотеку житловий будинок без виділення своєї частки. Згідно приписів ч.2 ст.6 Закону України « Про іпотеку» співвласник нерухомо майне має право передати в іпотеку свою частку у спільному майні без люди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як окремий об'єкт нерухомості.

У зв'язку з наведеним позивач вважає, що зміст Договору іпотеки суперечить ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, визнати недійсним Договір іпотеки №08-0000-121/24-03/02 від 04.08.2011 року

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Сторони в судове засідання не зявилися, всі своєчасно повідомлені про час та місце розгляду справи. Посилання позивача не неможливість прибути у судове засідання представника у звязку з його відпусткою не є поважною причиною для відкладення справи. Судова колегія відхилила клопотання про відкладення розгляду справи заявлене з цих підстав. При цьому апеляційний суд виходив з того, що у відповідності до ст. 27 ЦПК України участь в судовому засіданні є правом особи, яка бере участь у справі. Суд не вбачив підстав для відкладення розгляду справи в порядку ч. 1 ст. 305 ЦПК України, оскільки згідно даної норми процесуального права судове засідання відкладається в разі неявки в судове засідання за клопотанням особи, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Банк є юридичною особою, жодних відомостей про те, що юридична особа не може направити до апеляційного суду іншу компетентну особу крім зазначеного представника, - не представлено. Відповідач також не зявився до суду та не надав жодних заяв про поважність причин неявки, хоча судова повстка отримана завчасно.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.08.2011 року між ПАТ « ОСОБА_4 Аваль» і ОСОБА_5 укладено Договір іпотеки №08-0000-121/24-03/02, згідно якого остання у забезпечення повного виконання грошових зобовязань Андрєєвої І,В. , що випливають з Кредитного договору №С 08-0000-121/24-03 від 04.08.2011 року, передала в іпотеку жилий будок №6 по пров. Газетному у м. Запоріжжі.

Вказаний жилий будинок належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 605 від 22.04.1994року, зареєстрованого Універсальною біржею «Хортиця».

Судом також установлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_5 з 30.09.1977 року перебувають у шлюбі, який зареєстровано у Будинку одруження м. Запоріжжя, актовий запис №2715.

Заперечуючи проти законності укладеного договору іпотеки, позивач послався на те, що згідно приписів ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), відтак житловий будинок №6 по пров. Газетному у м. Запоріжжі є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_5 тож на думку позивача укладенням договору іпотеки порушуються його права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із відсутності підстав для визнання недійсним іпотечного договору, оскільки позивачем не доведено факт укладання вказаного договору з недодержанням вимог закону та порушенням прав позивача як співвласника спірного майна.

Такі висновки суду є правильними з огляду на наступне.

Позивач, звертаючись до суду із указаним позовом зазначав про те, що відповідач розпорядився вищевказаним нерухомим майном, передавши його в іпотеку банку, яке є спільним сумісним майном сторін у справі, що є порушенням вимог ст. 65 СК України та підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто спільна сумісна власність подружжя презюмується.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Ухвалюючи рішення в справі, судом було вірно встановлено, що позивач надав письмову згоду на передачу майна в іпотеку, зокрема, позивач 03.08.2011 року у заяві р. № 1600 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 надав свою письмову згоду на укладання його дружиною ОСОБА_5 Договору іпотеки, при цьому нотаріусом йому було розяснено зміст ст. 60,61 та 65 СК України.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Тому безпідставними є доводи позивача і його посилання на ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», що співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

За ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин по наданню згоди на укладення іпотеки оспорений позивачем не був.

З огляду на викладене, судом першої інстанції ухвалене відповідне закону рішення, підстав для скасування якого судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: