АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1478/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Чала А.П.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Чобіток А.О., Оніщука М.І.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка подана їх представником ОСОБА_4, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року по справі за позовом Спеціалізованого будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів на вул. Котельникова, 32/11 в м. Києві до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Департамент соціальної політики Київської міської державної адміністрації, Відділ Державної міграційної служби Святошинського РВ ГУДМС України в м. Києві, Прокуратура Святошинського району м. Києва про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та скасування державної реєстрації,

встановила:

У травні 2014 року позивач Спеціалізований будинок для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів по вул. Котельникова, 32/11 в м. Києві звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та з урахуванням уточнених під час розгляду справи позовних вимог просив:

- скасувати розпорядження Органу приватизації Ленінградської ради народних депутатів м. Києва №1825 від 12.04.1994 року про приватизацію ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1,

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва 12.04.1994 року згідно з розпорядженням Органу приватизації Ленінградської ради народних депутатів м. Києва №1825 від 12.04.1994 року, відповідно до якого ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали у власність шляхом приватизації в рівних частках квартиру АДРЕСА_1,

- скасувати державну реєстрацію ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року позов задоволено. Спеціалізованому будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів на вул. Котельникова, 32/11 в м. Києві поновлено строк позовної давності.

Розпорядження Органу приватизації Ленінградської ради народних депутатів м. Києва № 1825 від 12.04.1994 про приватизацію ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 скасовано.

Свідоцтво про право власності на житло, видане Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва 12.04.1994 згідно розпорядження Органу приватизації Ленінградської ради народних депутатів м. Києва №1825 від 12.04.1994, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у власність шляхом приватизації в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 - визнано недійсним.

Державну реєстрацію ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 скасовано.

Не погодившись із рішенням суду представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення.

Зазначала, що суд при ухваленні рішення віддав перевагу одним доказам та необґрунтовано відхилив інші. Так, суд не прийняв до уваги той факт, що відповідач в усіх платіжних документах щодо утримання і обслуговування квартири значилася, як власник, а відтак, позивачу було відомо про приватизацію спірного житла, тобто позивач пропустив строк позовної давності. На думку представника відповідачів, приватизація спірного житла була проведена в рамках закону і правових підстав до її скасування не вбачається, як і не вбачалося підстав до скасування реєстрації відповідача ОСОБА_3

Також суд першої інстанції вирішив спір на підставі норм Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», який набрав чинності 12.01.2006 року та в силу положень ч. 3 ст. 5 ЦК України не міг бути застосованим до спірних правовідносин, що виникли в 1989 -1994 роках.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник третьої особи - Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації - Полець Д.М. в судовому засіданні вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача та представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, будь-яких заяв від них не надходило, тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 є будинком спеціального соціального призначення, зокрема, призначений для проживання одиноких громадян похилого віку та інвалідів м. Києва. Будинок був підпорядкований Управлінню соціального забезпечення Київського міського виконкому, а тепер підпорядкований Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації та перебуває на обслуговуванні КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», а тому відповідно до ч. 2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не відноситься до об'єктів приватизації.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 27.12.1987 року їй було надано соціальне житло у вигляді квартири АДРЕСА_1, в яку вона незаконно, на думку позивача, 23.04.1991 року зареєструвала свою неповнолітню на той час онуку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, опікуном якої була та на підставі розпорядження Органу приватизації Ленінградської ради народних депутатів м. Києва №1825 від 12.04.1994 року, отримала свідоцтво про право власності на житло, видане Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва 12.04.1994 року, згідно з яким ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали у власність шляхом приватизації в рівних частках квартиру АДРЕСА_1.

Крім цього, вказував про те, що про незаконну прописку відповідача ОСОБА_3 і незаконну приватизацію спірної квартири позивачу стало відомо за результатами прокурорської перевірки, яка мала місце в листопаді 2011 року, а тому просив поновити пропущений строк позовної давності як такий, що пропущений з поважних причин.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 січня 1989 року ОСОБА_2 отримала ордер НОМЕР_1 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до розпорядження органу приватизації Ленінградської ради народних депутатів м. Києва від 12 квітня 1994 року ОСОБА_2 надано згоду на приватизацію квартири АДРЕСА_1, на підставі якого 12 квітня 1994 року видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого ОСОБА_2 та її онука ОСОБА_3, опікуном якої вона була, отримали у власність шляхом приватизації в рівних частках зазначену квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 на час його прийняття в експлуатацію, надання квартири у ньому відповідачу ОСОБА_2, реєстрації в цій квартирі відповідача ОСОБА_3 і приватизації спірної квартири відповідачами мав статус соціального житла, оскільки мав відповідні технічні характеристики, особливості обслуговування, додаткові умови для поселення в нього осіб, зокрема, виключно з дозволу соціальних органів. Тому реєстрація у вказаному будинку інших осіб, в тому числі родичів мешканців будинку, а також приватизація таких квартир законодавством не передбачена.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що приватизація спірної квартири проведена з порушенням вимог законодавства, зокрема, передана у власність відповідачів квартира, яка не є об'єктом приватизації, і цей правочин не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги в частині скасування розпорядження Органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло суд визнав обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Зазначаючи у рішенні про поновлення позивачу строку позовної давності, суд першої інстанції вважав встановленим, що позивачу стало відомо про порушення його права, а саме - про реєстрацію відповідача ОСОБА_3 в спірній квартирі і приватизацію квартири відповідачами, в листопаді 2011 року під час проведення прокурорської перевірки, а з даним позовом позивач звернувся до суду 08.05.2014 року. Тому суд визнав причини пропуску строку позовної давності поважними, а порушене право - таким, що підлягає захисту.

При задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації ОСОБА_3 у спірній квартирі, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація родичів мешканців даного будинку, що має статус соціального житла, заборонена. Крім того, з березня 2011 року ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає і місце її фактичного перебування не відоме, а докази, які б спростовували зазначені обставини, у матеріалах справи відсутні.

Проте зроблені судом першої інстанції висновки не в повній мірі відповідають обставинам справи, висновки суду зроблені з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права , що, враховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дає суду апеляційної інстанції підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення № 151 виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів від 05.03.1988 року «Про надання жилої площі одиноким, похилого віку громадянам м. Києва в будинку № 32 по вул. Котельникова», виконкомом було надано згоду на надання житлової площі одиноким, пристарілим громадянам, серед яких - ОСОБА_2 - квартири АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконкому Ленінградської районної ради народних депутатів № 813 від 27.12.1988 року ОСОБА_2 було видано ордер НОМЕР_1 від 05 січня 1989 року на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів № 205 від 08.04.1991 року ОСОБА_2, що мешкає у АДРЕСА_1, була призначена опікуном над ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку зі смертю матері, батька у дитини не було ( а.с. 34, том1).

Згідно з довідкою форми № 3 за № 1086, виданою ЖЕК № 810 Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва 20 серпня 2008 року, онука ОСОБА_2 - ОСОБА_3 прописана у спірній квартирі 23.04.1991 року ( а.с. 41, том 1).

Розпорядженням органу приватизації Ленінградської районної ради народних депутатів м. Києва № 1825 від 12 квітня 1994 року задоволено прохання наймача ОСОБА_2 кв. та передано квартиру АДРЕСА_1 у спільну часткову власність.

На підставі вказаного розпорядження 12 квітня 1994 року Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є власниками зазначеної квартири у рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Свідоцтво про право власності на житло зареєстроване у Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 7976 19 квітня 1994 року ( а.с. 37, том 1).

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу УРСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин ( квітень 1994 року), житловий фонд включає: житлові будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі ( державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 року в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час здійснення приватизації квартири, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Як вбачається зі змісту наказу № 4 Управління житлового господарства виконкому Ленінградської районної ради народних депутатів від 08.01.1988 року та листа Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» від 08.09.2014 року за №308л, житловий будинок АДРЕСА_1 був введений в експлуатацію 30.12.1987 року та переданий на баланс ЖЕК № 1108.

Положенням про спеціалізований жилий будинок для ветеранів війни та праці по вул. Котельникова, 32/11 у Ленінградському районі м. Києва, затвердженим розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1192 від 08.06.1998 року, було визначено статус будинку, його призначення, порядок надання житла та правила користування жилою площею у ньому.

У п. 1.3 Положення зазначено, що будинок належить до міської комунальної власності і перебуває на праві повного господарського відання Державного комунального підприємства житлового господарства Ленінградського району м. Києва ( а.с. 245, том 1).

Рішенням Київської міської ради № 638/638 від 27.11.2008 року «Про створення Спеціалізованих будинків для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів на вул. Будищанській, 4 та вул. М. Котельникова, 32/11» зазначені будинки підпорядковані Головному управлінню соціального захисту населення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), але перебували на балансі та обслуговуванні ЖЕО-810 ( колишній ЖЕК-1108) ( а.с. 242, том 1).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.11.2011 року № 2009 житловий будинок № 32/11 по вул. М.Котельникова у Святошинському районі м. Києва було закріплено на праві оперативного управління за Головним управлінням праці та соціального захисту населення.

З 26 квітня 2012 року рішенням Київської міської ради № 470/7807 надано дозвіл на створення органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Вулиця Михайла Котельникова,32/11» у Святошинському районі м. Києва.

Таким чином, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував, що всі нормативно-правові акти щодо спеціального статусу житлового будинку АДРЕСА_1, в якому знаходиться спірна квартира, на які суд посилався як на докази обґрунтованості позовних вимог, прийняті Київською міською радою та її виконавчим органом у період з 1998 року по 2013 рік, тобто після отримання відповідачем ордера на квартиру ( 1989 рік) та її приватизації ( 1994 рік).

Разом з тим, жодних доказів щодо належності позивачу права на управління і розпорядження спірною квартирою у зазначеному будинку у період з 1988 по 1998 рік - матеріали справи не містять.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 не була об'єктом приватизації, оскільки мала статус соціального житла, яке приватизації не підлягало, не доведений належними та допустимими доказами і не ґрунтується на нормах закону чи інших нормативно-правових актів, що були чинними на момент приватизації.

Посилання суду першої інстанції на ті обставини, що відповідно до технічного паспорту зазначеного будинку він має відповідні технічні характеристики, притаманні соціальному житлу, в ньому розташовані нежитлові приміщення для торгівлі, побутового обслуговування, лікувально-санітарні, культурно-освітні, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на час здійснення приватизації спірної квартири законом не було передбачено житлового фонду соціального призначення, а законодавцем у ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було визначено вичерпний перелік житла, що не підлягає приватизації.

В позовній заяві представник позивача також посилається на ті обставини, що спеціалізований будинок по АДРЕСА_1 було здано в експлуатацію у 1988 році і зазначений будинок був і є структурним підрозділом територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів. Враховуючи, що територіальний центр соціального обслуговування пенсіонерів було створено у 1987 році за адресою м. Київ, вул. Котельникова, 32, то відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, розташовані на територіях підприємств, установ та організацій.

Проте такі посилання колегія суддів також вважає необґрунтованими. Так, частиною 2 ст. 2 вказаного Закону передбачено, що не підлягають приватизації, зокрема, квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів.

Однак матеріалами справи підтверджено, що будинок АДРЕСА_1 був переданий на баланс ЖЕК № 1108 та належав до міської комунальної власності, тоді як доказів тих обставин, що будинок перебував на праві оперативного управління територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів - матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Частиною 10 ст. 8 цього Закону передбачено, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за

винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Як вбачається з повідомлення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 02.06.2014 року, квартира АДРЕСА_1 приватизована згідно з розпорядженням органу приватизації Ленінградської ради народних депутатів м. Києва від 12.04.1994 року № 1825 на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Приватизація квартири проводилась на підставі поданих документів: заяви від наймача квартири, технічного паспорту на квартиру та довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку. Заява від наймача квартири та довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку були оформлені та підписані працівниками ЖЕК-1110. ( а.с. 16)

З викладеного слідує, що визначена законом процедура оформлення приватизаційних документів відповідачем ОСОБА_2 була дотримана. Колегією суддів не встановлено, що з боку відповідачів ОСОБА_2 здійснювались будь-які неправомірні дії при подачі документів для проведення приватизації спірної квартири.

Оспорюючи розпорядження Органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі вказаного розпорядження Ленінградською радою народних депутатів м. Києва 12 квітня 1994 року, заявляючи вимоги про скасування розпорядження та визнання свідоцтва недійсним, позивачем не було пред'явлено жодних позовних вимог до відповідних органів.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та необґрунтовано поклав відповідальність за прийняття розпорядження та видачу свідоцтва на відповідача ОСОБА_2, яка була наймачем квартири та опікуном неповнолітньої на той час ОСОБА_3

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на положення ст. 1, 3, 5 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», відповідно до яких соціальне житло - це житло всіх форм власності (крім соціальних гуртожитків) із житлового фонду соціального призначення, що безоплатно надається громадянам України, які потребують соціального захисту, на підставі договору найму на певний строк; соціальне житло не підлягає приватизації.

Не зважаючи на те, що вказаний закон набув чинності з 01.01.2007 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира є соціальним житлом, оскільки про це свідчить рішення виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів № 151 від 05.03.1988 року «Про надання житлової площі, одиноким, похилого віку громадянам м. Києва в будинку АДРЕСА_1» та обставини щодо надання ОСОБА_2 спірної квартири на підставі ордеру.

Проте вказані висновки колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином не звернув уваги на те, що Закон України «Про житловий фонд соціального призначення» набрав чинності з 01.01.2007 року, та застосував до спірних правовідносин закон, який ще не діяв на час їх виникнення, у той час як спірні правовідносини виникли у 1989-1994 роках та не є триваючими, оскільки приватизація квартири завершилась видачею свідоцтва про право власності та його реєстрацією в Київському міському БТІ.

Заява позивача про поновлення строку позовної давності, а також заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності у даному випадку колегією суддів не вирішуються, оскільки позовні вимоги не доведені, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Задовольняючи позовні вимоги про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація у вказаному будинку є незаконною, оскільки спірна квартира є соціальним житлом.

Проте зазначені висновки суду не обґрунтовані належним чином нормами матеріального права та є безпідставними.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 була прописана у спірній квартирі у квітні 1991 року як підопічна ОСОБА_2, що узгоджується з вимогами чинного на той час законодавства, зокрема Постанови Ради Міністрів СРСР «Про деякі правила прописки громадян» від 28.08.1974 року № 678. При цьому система прописки ґрунтувалася на обов'язку громадян отримати дозвіл органів внутрішніх справ чи інших органів на прописку в жилому приміщенні.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, про заборону прописки інших осіб у будинку по АДРЕСА_1 вперше було зазначено у «Положенні про спеціалізований жилий будинок для ветеранів війни та праці по АДРЕСА_1», затвердженому розпорядженням КМДА № 1192 від 08.06.1998 року, тобто вже після того, як ОСОБА_3 була прописана у спірній квартирі.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яким було запроваджено реєстрацію місця проживання особи, набув чинності з 15.01.2004 року.

Відповідно до п.2 Прикінцевих положень цього Закону, місце проживання особи, яке на день набрання чинності цим Законом підтверджувалося пропискою або було відповідно зареєстроване, вважається зареєстрованим.

Враховуючи, що на даний період часу відповідач ОСОБА_3 є співвласником спірного житла, і колегією суддів не встановлено незаконності набуття нею права власності, жодних правових підстав для скасування реєстрації не вбачається, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення наступного змісту:

В задоволенні позову Спеціалізованого будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів на вул. Котельникова, 32/11 в м. Києві до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Департамент соціальної політики Київської міської державної адміністрації, Відділ Державної міграційної служби Святошинського РВ ГУ ДМС України в м. Києві, Прокуратура Святошинського району міста Києва про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та скасування державної реєстрації - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: