РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року Київський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення втрат від інфляції, відсотків за користування грошовими коштами, та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача втрати від інфляції в сумі 4 962 грн. 72 коп., три відсотки річних за користування грошовими коштами в сумі 2042 грн. 48 коп., проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за весь час користування позикою в сумі 4 616 грн. 36 коп., витрати на правову допомогу в сумі 3500,00 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 3532 грн. 20 коп. (за подання позову до суду першої інстанції, за подання апеляційної скарги, за подання касаційної скарги). В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на наступне. Відповідно до розписки від 23.03.2010 року позивач надав відповідачу позику у розмірі 2900 доларів США з зобовязанням повернути її до кінця 2010 року. Свої зобовязання відповідач не виконав, у звязку з чим позивач змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, та стягнуто з відповідача позику в сумі 23 142,00 грн., що на той день відповідало еквіваленту наданій у позику сумі 2900 доларів США та проценти від суми позики у розмірі 2 386,41 грн., а всього 25 528,41 грн. Відповідач дане рішення суду не оскаржував. Позивач отримав виконавчий лист на виконання вказаного рішення суду та 08.10.2012 року Київським ВДВС ХМУЮ було відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника ОСОБА_2 суми боргу. 30.10.2014 року рішення суду було виконано боржником та позивач отримав від відповідача суму боргу з процентами в розмірі 25 528,41 грн., та судові витрати. У звязку з тим, що відповідач затягував виконання вказаного рішення суду, тому відповідно до ст. 625 ЦК України, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача інфляційних витрат за період: серпень 2012 року- жовтень 2014 року та трьох відсотків річних. Також позивач просить стягнути з відповідача відсотки в порядку ст. 1048 ЦК України в розмірі 4 616,36 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3500 грн.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав до суду заяву, в якій просить судове засідання проводити у свою відсутність та відсутність позивача, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив.

Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 23 березня 2010 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв у позивача в борг 2 900 доларів США з зобов'язанням повернути ці кошти до кінця 2010 року, про що склав розписку.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року стягнуто з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 23 142 грн, що на дату ухвалення рішення було еквівалентно 2 900 доларів США, а також відсотки від суми позики у розмірі 2 386 грн. 41коп., а всього стягнуто 25 528 грн 41 коп. Рішення суду набрало законної сили 6 серпня 2012 року. На виконання цього рішення суду було видано виконавчий лист, на підставі якого 8 жовтня 2012 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно виписки за картковим рахунком, відкритим на ім'я позивача 30 жовтня 2014 року на його рахунок надійшли кошти, переведені відповідачем у сумі 2 346 грн 30 коп. та 25 528 грн 41 коп.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, згідно з положеннями ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України, визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Результат аналізу норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Тому, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції в сумі 4 962 грн. 72 коп., 3% річних за користування грошовими коштами в розмірі 2 042 грн. 48 коп., та процентів за користування позикою в розмірі 4616 грн. 36 коп. є обгрунтованими,

та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Підстав недовіряти розрахунку представника позивача, наведеного в уточненій позовній заяві, у суду немає.

Що стосується витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 4191-У1 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Матеріали справи свідчать, що правову допомогу позивачеві надавав фахівець права адвокат ОСОБА_3, про що між ними був укладений договір про надання правової допомоги від 01.02.2014 р., та додаткові угоди до нього, відповідно до яких позивачем сплачено 3500 грн., та надано копії банківських квитанцій № 32 від 04.02.2015 р. на суму 2500,00 грн. та №0.0.621649143.1 від 21.09.2016 року на суму 1 000,00 грн.

Однак, враховуючи, що адвокат ОСОБА_3 не приймав участі в судових засіданнях, а тільки надавав правову допомогу у вигляді складання процесуальних документів та консультацій з правових підстав, суд вважає можливим визначити розмір стягнення такої допомоги з відповідача в розмірі 2300,00 грн.

Оскільки договір позики, що був укладений між сторонами, не передбачав стягнення моральної шкоди внаслідок невиконання грошового зобов'язання у встановлений домовленістю строк , вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є безпідставними оскільки не ґрунтуються на законі. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що позивачеві була завдана моральна шкода.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2042,48 грн., інфляційних витрат в розмірі 4 962,72 грн., процентів за користування позикою в сумі 4 616,36 грн., витрат на правову допомогу в сумі 2300,00 грн., в іншій частині слід відмовити за наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог, зокрема в розмірі 487 грн. 20 коп., а що стосується стягнення судових витрат за подання апеляційної та касаційної скарг, то суд відмовляє в цьому, оскільки це суперечить ст. 88 ЦПК України, оскільки порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 204, 525, 625, 1046, 1047 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, і.н. НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, інфляційні витрати в розмірі 4 962 грн. 72 коп., три відсотки річних в розмірі 2042 грн. 48 коп., проценти за користування позикою в розмірі 4 616 грн. 36 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 2300 грн. 00 коп., та судові витрати в розмірі 487 грн. 20 коп., а всього 14 408 (чотирнадцять тисяч чотириста вісім) гривень 76 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Головуючий -