У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання приватизації незаконною та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 1951 року він проживає в квартирі АДРЕСА_1, яка на 01 грудня 1988 року була комунальною квартирою і складалась з 6 кімнат загальною площею 172, 4 кв. м, з яких: жила площа - 128,2 кв. м, загальна площа - 44,2 кв. м, в якій проживали: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 З метою покращення житлових умов у 1988 році райвиконкомом Ленінського району м. Києва було прийнято рішення від 27 грудня 1988 року № 715 про перебудову, у зв'язку з чим було виділено додаткову площу за рахунок кімнати площею 12,6 кв. м. З часу прийняття рішення про перебудову квартири і до приватизації жилої площі відбувся наступний поділ: ОСОБА_6 стала користуватися в квартирі 71,4 кв. м (жилою площею 52,5 кв. м, загальною площею - 18,9 кв. м), ОСОБА_5 - 64,0 кв. м (жилою площею - 45,1 кв. м, загальною площею - 18, 9 кв. м), ОСОБА_4 - 36,9 кв. м (жилою площею - 18,0 кв. м, загальною площею - 18,9 кв. м). За об'єктивних причин перебудова своєчасно не була здійснена і лише у 2013 році була здійснена перебудова у відповідності до рішення райвиконкому, про що свідчить акт шести комунальних служб Шевченківського району м. Києва від 18 березня 2014 року, підтверджений Мінрегіоном України 06 червня 2014 року. Згідно плану виконкому за рахунок додаткової площі, яка була виділена для перепланування квартир, загальна площа була поділена таким чином, що ОСОБА_6 отримала 19,75 кв. м від загальної площі квартири (кухня - 7, 8 кв. м, санвузол - 8,8 кв. м, коридор - 3,15 кв. м), ОСОБА_5 - 20,65 кв. м (кухня - 12,6 кв. м, санвузол - 4,9 кв. м, коридор - 3,15 кв. м), ОСОБА_7 - 16,4 кв. м (кухня - 7,1 кв. м, санвузол - 3,9 кв. м, коридор - 5,4 кв. м). У зв'язку з таким поділом при перебудові ніхто із співвласників не втратив квадратні метри своєї жилої площі, а насамперед збільшено площу. Позивач вказував, що перебудова квартири АДРЕСА_1 була виконана на підставі проекту інституту «Укржитлоремпроект» і кожен з співвласників квартири мав окрему квартиру з новою нумерацією: ОСОБА_6 - кв. НОМЕР_1, ОСОБА_5- кв. НОМЕР_2, ОСОБА_7 - кв. НОМЕР_3. Проте після приватизації комунальної квартири НОМЕР_1 принцип рівномірного поділу площі загального користування був порушений, що спричинило порушення саме його прав як власника. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію» з розрахунку санітарної норми, йому мало належати 21 кв. м жилої площі як наймачу і додатково 10 кв. м на сім'ю, що становить 31 кв. м та 4,2 кв. м за рахунок кімнати 12,6 кв. м, отже жила площа позивача має становити 35,2 кв. м, що майже співпадає з плануванням райвиконкому - 34, 4 кв. м. Згідно з свідоцтвом про право власності на житло йому виділено площу у розмірі 26,84 кв. м. Ураховуючи те, що відповідачам виділено більшу площу загального користування житла - 24,0 кв. м, позивач просив суд: визнати приватизацію комунальної квартири АДРЕСА_1 незаконною; визнати право власності відповідачів на комунальну квартиру недійсним; визнати право власності за ним на ізольовану квартиру НОМЕР_1 загальною площею 34,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, згідно з рішенням райвиконкому Ленінського району м. Києва від 27 грудня 1988 року № 715.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року.

За результатами автоматичного розподілу справ між суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року вказану касаційну скаргу призначено судді-доповідачу Мартинюку В.І.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2016 року № 224/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюка В.І. у відповідності до Постанови Верховної Ради України № 1434-VIII від 05 липня 2016 року «Про звільнення суддів», у результаті чого 04 жовтня 2016 року зазначену скаргу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно з п. 7 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, що діяло на момент прийняття рішення про приватизацію, загальна площа квартири (будинку) визначається як сума площ жилих і підсобних приміщень квартири (будинку), веранд, вбудованих шаф, а також площ лоджій, балконів і терас, які враховуються з використанням таких коефіцієнтів: для лоджій - 0,5, для балконів і терас - 0,3.

Розмір загальної площі, що належить кожному наймачеві у квартирі, де мешкають два і більше наймачів, визначається як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправильність розрахунку площі його квартири, на дату прийняття рішення про приватизацію.

Крім того, суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2014 року ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні здійсненої ним перебудови квартири правомірною, оскільки вказана перебудова була виконана без проектно-кошторисної документації.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

О.М.Ситнік