АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/436/2016 Головуючий в 1 інстанції - Богдан О.О.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі: Перетятько А.К.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки і піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки і піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 16 серпня 2008 року, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4

Так, як відповідач з моменту народження дитини умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавиться життям дитини, яка не знає свого батька, просила суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки і піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 243 гривень 60 копійок на користь ОСОБА_3.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі. В скарзі посилалася на те, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними. Суд при ухваленні рішення не врахував, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28.04.2012 року було встановлено, що позивачка та її мати перешкоджали відповідачу в спілкуванні з дитиною, що змусило останнього звертатись з позовом про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини. Після ухвалення рішення позивачка продовжувала перешкоджати батьку у вихованні дитини. Суд також не взяв до уваги, що відповідач виконує свій обов'язок по утриманню дитини, регулярно сплачуючи аліменти, піклується про свого сина, надаючи щомісячно грошові кошти на його утримання. Рішення судом ухвалено без врахування інтересів дитини .

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримала.

Позивач та її представник доводи скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57−60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони уклали шлюб 16.08.2008 року у Відділу реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві.

В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4, батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідач по справі з моменту народження дитини не брав жодної участі в її вихованні. Через 10 днів після народження дитини сторони стали проживати окремо.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.09.2011 року за позовом ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.11.2012 року встановлено, що місце проживання малолітнього ОСОБА_4 визначено з матір'ю ОСОБА_3 та суд прийшов до висновку про необхідність зустрічей сина з батьком в присутності матері, враховуючи його малолітній вік, потреби і те, що дитина не знає батька. ОСОБА_2 встановлено порядок спілкування з сином.

В судовому засіданні сторони підтвердили, що зазначене вище рішення суду відповідач не виконував жодного разу, з виконавчим листом про примусове виконання не звертався.

ОСОБА_4 навчається в ШДС «Кияночка», що підтверджується відповідною довідкою закладу. Батько ОСОБА_4 жодного разу до садочку не з'являвся. Активну участь у житті дитини бере його мати, бабуся, дідусь та хрещений батько.

ОСОБА_3 працює менеджером ПрАТ «Київстар» з окладом 13400 грн. та характеризується позитивно за місцем роботи.

Дитина зареєстрована за місцем реєстрації матері АДРЕСА_1 та проживає з нею.

За висновком Органу опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.07.2015 року - є доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_4.

За висновком психологічного обстеження дитини міського центру дитини служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації ОСОБА_4 має високий рівень емоційної прихильності до матері,з якою хлопчик поділяє свої потреби та інтереси, відчуває підтримку. Через пасивну участь ОСОБА_2 у вихованні, розвитку та житті сина, у ОСОБА_4 відсутнє формування образу батька, тому діагнозоване нейтральне ставлення до нього.

Відповідачем надано суду довідки про сплату ним аліментів за виконавчим листом за місцем роботи по серпень 2015 року та медичні довідки про те, що він не має ознак наркологічних захворювань та на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Судом також встановлено, що відповідач не довів, що позивачка після ухвалення рішення про визначення порядку зустрічей батька з дитиною, перешкоджала таким зустрічам.

Як пояснив відповідач в судовому засіданні в суді першої інстанції, він жодного разу не відвідав сина ні за місцем його проживання ні в дитячому садочку, так як вирішив почати спілкування з дитиною, коли вона почне ходити до шкоди.

Не змінив свою поведінку відповідач і після виклику його до органу опіки та піклування, а також надання останнім висновку про необхідність позбавлення його батьківських прав.

Також судом було встановлено, що відповідач припинив сплачувати аліменти на утримання дитини, так як звільнився з роботи.

На підставі наявних у справі письмових доказів, пояснень сторін та свідків, суд встановив що відповідач без поважних причин ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, повністю самоусунувся від виховання дитини, не бере жодної участі в її житті, дитина батька взагалі не знає, з народження живе окремо від нього. Відповідач не довів, що мати дитини, якимось чином з 2013 року до теперішнього часу вчиняла йому якісь перешкоди в спілкуванні з сином, а тому за таких обставин, з урахуванням обґрунтованого висновку органу опіки та піклування, дійшов висновку про необхідність застосування крайнього заходу до відповідача у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Вказані обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу вчинення відповідачу перешкод у спілкуванні з сином, спростовуються поясненнями самого відповідача та його представника, який визнавав, що не виконував рішення суду за 2012 рік, яким йому були визначені зустрічі з дитиною та жодного разу не відвідав дитину ні в дитячому садочку ні в іншому місці, не звертався ні до органу опіки ні в інші установи з приводу невиконання позивачем рішення суду, щодо його участі у вихованні дитини.

Пояснення відповідача з приводу того, що він почне спілкуватись з дитиною в школі, лише доводить пасивне ставлення останнього до дитини, та не бажання брати активну участь у її житті.

Доводи скарги з приводу сплати відповідачем аліментів, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Таким чином сплата аліментів, за відсутності бажання батька спілкуватись з дитиною, та брати хоч якусь участь в її житті, не виключає факту ухилення останнього від виконання своїх батьківських обов'язків. Крім того в суді апеляційної інстанції представник відповідача визнала, що відповідач припинив сплачувати аліменти влітку 2015 року у зв'язку з його звільненням з роботи за власним бажанням.

Поведінка відповідача свідчить про те, що він з квітня 2015 року, - з часу подачі даного позову до суду не змінив свого ставлення до дитини на краще, не відновив з нею зв'язок, та не намагався жодного разу зустрітись з дитиною, припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, а тому колегія суддів прийшла до висновку, що суд дійшов вірного висновку про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків та необхідність позбавлення останнього батьківських прав.

При цьому суд роз'яснив відповідачу, що в разі зміни його відношення до дитини та бажання спілкуватись з нею, останній може відновити свої права в спосіб передбачений ст.ст. 168, 169 СК України.

Доводи скарги про те, що позбавлення відповідача батьківських прав порушує інтереси дитини є безпідставні.

Так в апеляційному суді позивач пояснила, що син не знає батька і на її прохання відвідати сина та познайомитись з ним, відповідач не реагує, також відповідач відмовився надати згоду на реєстрацію дитини за її місцем проживання, що змусило її звертатись до служби у справах дітей, а тому вона боїться, що в разі необхідності вирішення питань, на які потрібна згода обох з батьків, вона не зможе забезпечити інтереси дитини в повній мірі.

З пояснень свідків також встановлено, що відповідач не дозволяв матері годувати вночі сина, після пологового будинку, тому, що на його думку дитина повинна була спати. Відповідач ні в суді першої інстанції ні в апеляційному суді, куди не з'явився без поважних причин, жодного разу не сказав, що він любить дитину, поведінка останнього також не свідчить про це.

Тобто у суду було достатньо підстав для висновку, про те, що позбавлення батьківських прав такого батька не завдасть істотної шкоди інтересам дитини.

На думку колегії суддів, суд також правильно вирішив не застосовувати до відповідача більш лояльні заходи впливу у вигляді попередження, оскільки як вже зазначалось вище поведінка відповідача не свідчила про зміну його ставлення до дитини у зв'язку зі зверненням до суду позивача з даним позовом.

Суд першої інстанції повно, всебічно, об'єктивно з'ясував обставин справи, зокрема ставлення батька до дитини, надав належну оцінку поясненням сторін та доказам по справі.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: