АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника

ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника третіх осіб ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договору дарування недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Вказував на те, що 22 квітня 2012 року між ним та його сином - ОСОБА_3 було укладено договір дарування, відповідно до якого він подарував синові житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по вулиці Головній № 45 у с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------22ц- 1230/16 головуючий у І-й інстанції Цуркан В.В.

категорія:19/21 суддя-доповідач: ОСОБА_10

Вважав, що даний договір необхідно визнати недійсним з таких підстав.

10 травня 2009 року у с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області померла його дружина - ОСОБА_11

4 червня 2010 року він одружився вдруге з ОСОБА_12 і проживав з нею в житловому будинку № 2 по вулиці О.Кошового у с. Тереблече Глибоцького району Чернівецької області, який належав останній на праві власності.

15 квітня 2012 року його друга дружина - ОСОБА_13 (ОСОБА_12) померла.

Оскільки він є особою похилого віку, хворий і залишився один, то йому необхідний був догляд та стороння допомога.

Відповідач ОСОБА_3 скористався цим і запропонував йому догляд та матеріальну допомогу, а взамін попросив подарувати житловий будинок № 45, що знаходиться по вулиці Головній у с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області, пообіцявши при цьому виділити йому дві кімнати в житловому будинку для проживання, піклуватися та доглядати за ним довічно, на що він погодився.

При укладанні договору дарування не усвідомлював його наслідків, а саме переходу права розпорядження майном до відповідача, не надавав значення змісту договору і вважав, що відповідач повинен доглядати за ним довічно.

Після укладання договору дарування відповідач здійснював за ним відповідний догляд, проте це тривало недовго, а саме до розлучення відповідача з дружиною.

На протязі майже трьох років відповідач за ним не доглядає, не турбується про його здоровя, а навпаки вимагає від нього пенсію, ображає, заявляє, що майно належить йому, а він не має ніякого права на проживання і користування цим майном, погрожував фізичною розправою.

Також вказував на те, що на момент укладання договору дарування в спірному житловому будинку проживала неповнолітня ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте цей договір укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на ці обставини, просив суд визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст.ст.228, 229, 233 ЦК України.

9 червня 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 подали зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору дарування житлового будинку.

Вказували на те, що житловий будинок, який їхній батько ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3, належав колгоспному двору, членами якого були ОСОБА_1 - голова двору, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_3, а тому кожному з них належить по 1/7 частці в цьому будинку.

Після смерті матері ОСОБА_11 відкрилася спадщина на 1/7 частку в спірному будинку.

Однак рішенням виконкому Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 29 березня 2012 року право власності на весь спірний будинок визнано за ОСОБА_1 і на підставі цього рішення 19 квітня 2012 року йому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Подарувавши ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Головній № 45 у с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 порушив їхнє право на це майно.

Посилаючись на ці обставини, просили суд визнати неправомірним та скасувати рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №13 від 29 березня 2012 року про визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно САЕ № 431365 від 13 квітня 2012 року, видане виконкомом Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області ОСОБА_1, визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 22 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як встановлено судом, 23 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Головній №45 у с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області (а.с.51).

Оспорюючи цей договір, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що договір вчинений під впливом помилки щодо його природи, прав та обовязків сторін. Він мав намір укласти з ОСОБА_3 договір довічного утримання, а не договір дарування будинку.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження проживання позивача в спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 та встановлено судом, позивач з другої половини 2009 року по червень 2012 року, тобто до укладення оспорюваного договору та після його укладення проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку ОСОБА_12, з якою зареєстрував шлюб 4 червня 2010 року.

15 квітня 2012 року ОСОБА_13 (ОСОБА_12) померла і після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вулиці О.Кошового № 2 у с.Тереблече Глибоцького району Чернівецької області.

Позивач ОСОБА_1 мав право на обовязкову частку у цьому будинку від якої відмовився 19 липня 2012 року (т.1 а.с.147), тобто маже через три місяці після укладення з ОСОБА_3 договору дарування.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відбулася фактична передача позивачем відповідачу спірного будинку за оспорюваним договором, до укладення цього договору та певний час після його укладення сторони не проживали разом, спірний будинок не був єдиним житлом позивача.

Крім того, судом встановлено, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом є не укладення договору дарування внаслідок помилки, а погіршення його відносин з відповідачем ОСОБА_3 та його другою дружиною.

Позивач також просив визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст.233 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснив судам, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Однак позивачем не наведено таких обставин і не доведено, що за відсутності тяжкої обставини договір дарування не було б вчинено взагалі.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Безпідставним є також посилання заявника на відсутність дозволу органу опіки і піклування на укладення оспорюваного договору.

Відповідно до ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У своїй позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що при укладенні договору дарування були порушені права неповнолітньої ОСОБА_14, проте у ОСОБА_1 відсутні повноваження на представництво інтересів неповнолітньої в суді.

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_3 показала, що вона є матірю неповнолітньої ОСОБА_14 і укладенням договору дарування не порушено права доньки.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляції не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В АЛ И Л А:

Апеляційну скарга ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 1 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: