Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1838/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

05.10.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Фомічова С.І.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання третейської угоди недійсною, скасування рішення третейського суду за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

20 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позов обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у червні 2013 року він отримав від ОСОБА_3 копію рішення третейського суду від 4 серпня 2006 року, яким задоволено позов ОСОБА_3 до нього про визнання дійсним договору від 28 липня 2006 року купівлі-продажу та визнання за ОСОБА_3 права власності на пансіонат відпочинку батьків та дітей «Аквамарин», який розташований в АДРЕСА_1. Вважає, що рішення третейського суду суперечить третейській угоді так, як її умовами не передбачено можливості розгляду третейським судом спорів щодо визнання договору дійсним та про право власності на майно. Крім того, вказує, що третейська угода укладена з порушенням законодавства так, як сторони фактично не узгодили предмет спору, що являться підставою для визнання її недійсною на підставі ч. 1, ч. 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України. Визнання третейської угоди недійсною має наслідком скасування рішення третейського суду.

Ленінський районний суду м. Кіровограда рішенням від 23 жовтня 2013 року (а.с. 52 - 54) позов задовольнив повністю.

ПАТ «Брокбізнесбанк» (далі за текстом - Банк) вважає, що вказаним рішенням суду вирішено питання щодо майна, яке перебуває в іпотеці банку та виступає забезпеченням виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором від 17 липня 2008 року № КД-Ф/08/0060, а тому оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Крім того позов пред'явлено з пропуском строку на оскарження рішення третейського суду. Суд не врахував, що на час розгляду справи третейським судом третейська угода не була скасованою, а тому суд невірно застосував положення ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди».

У судовому засіданні представник ПАТ «Брокбізнесбнк» підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача - ОСОБА_4 подав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу (а.с. 121 - 123, 148 - 150) в який він виклав судження про те, що посилання банку на попуск позивачем строку на оскарження рішення третейського суду є безпідставним так, як копію рішення третейського суду він отримав лише у червня 2013 року. Вважає, що рішення третейського суду було прийнято у спорі, який не передбачений третейською угодою, а отже третейський суд не був повноваженим на його розгляд. Оскільки державним реєстратором було скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірне майно, банк не є законним іпотеко держателем, а отже оскаржуваним рішенням не вирішувалося питання про його права. Крім того договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не укладався, натомість сторони домовилися про здійснення спільної діяльності з будівництва і експлуатації пансіонату відпочинку. Третейська угода та ряд інших документів були підписані на пропозицію ОСОБА_3 Текст третейської угоди був відредагований без його згоди. Підставою для звернення ним до суду з позовом було те, що домовленості про передачу ОСОБА_3 права власності на базу відпочинку не було і відповідний договір між ними не укладався.

У судовому засіданні представник позивача також заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3, повідомлена про час та місце розгляду справи про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_3 27 вересня 2016 року (а.с. 157), в судове засідання не з'явилася, проте направила суду письмові заперечення на апеляційну скаргу (а.с. 152) згідно яких вона вважає апеляційну скаргу необґрунтованою і безпідставною. Визнає, що власником пансіонату відпочинку батьків та дітей «Аквамарин» є ОСОБА_5, а тому права банку не є порушеними.

Третя особа - ОСОБА_6, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення йому особисто поштового відправлення 30 вересня 2016 року (а.с. 154), в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, представника позивача, з урахуванням письмових пояснень відповідача. дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в мажах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ленінським районним судом м. Кіровограда встановлено, що 1 серпня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали третейську угоду (а.с. 10).

Відповідно до п. 1 цієї третейської угоди передбачено: «Що спірні питання, пов'язані з, що виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вирішуватимуться відповідно до вимог чинного законодавства України та Закону України «Про третейські суди».

Третейський суду для вирішення конкретного спору у складі третейського судді Головатюка С.А. розглянув 4 серпня 2006 року в м. Кіровограді справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Рішенням від того ж таки числа третейський суд позов задовольнив повністю. А саме: визнав дійсним договір купівлі-продажу пансіонату відпочинку (бази відпочинку) батьків та дітей «Аквамарин», яка розташована в АДРЕСА_1, від 28 липня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнав за ОСОБА_3 право власності на пансіонат відпочинку (базу відпочинку) батьків та дітей «Аквамарин», яка розташована в АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 73500 кв.м. та складається з ряду вказаних у рішенні об'єктів (а.с. 11 - 13).

З письмових пояснень ОСОБА_6 (а.с. 47) вбачається, що законодавством не передбачено обов'язку зберігання третейських справ, а тому він не має можливості надати суду такі матеріали.

Апеляційним судом також встановлено, що 28 липня 2006 року ОСОБА_5 і ОСОБА_3 підписали письмовий договір купівлі-продажу згідно умов якого ОСОБА_5 продав належний йому на підставі рішення суду від 26 липня 2006 року пансіонат відпочинку (базу відпочинку) батьків та дітей «Аквамарин», а ОСОБА_3 зобов'язалася прийняте вказане нерухоме майно і сплатити за нього 3 055 940 грн. (а.с. 7 - 8). Обов'язок нотаріального посвідчення покладено на продавця, але нотаріальне посвідчення договору не відбулося.

29 липня 2006 року ОСОБА_5 і ОСОБА_3 підписали акт прийому-передачі пансіонату відпочинку за договором купівлі-продажу від 28 липня 2006 року (а.с. 9).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з відсутності у третейській угоді від 1 серпня 2006 року узгодженого сторонами кола питань щодо предмету договору, що суперечить нормам ст. 638 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про третейські суди», а відтак позовні вимоги в частині визнання третейської угоди недійсною є обґрунтованими.

Вирішуючи питання щодо скасування рішення третейського суду від 4 серпня 2006 року, суд керувався тим, що третейським судом прийнято рішення щодо спору не передбаченого третейською угодою від 1 серпня 2006 року та на підставі недійсної визнання третейської угоди.

Проте таких висновків суд дійшов без дотримання норм процесуального і матеріального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторонита інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанціїповністю або частково.

Банк послався на те, що майно, право на яке визнано рішенням третейського суду за ОСОБА_3, являється предметом іпотеки, згідно договору іпотеки від 17 липня 2008 року (а.с. 68 - 71), укладеного між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3

Визнання третейської угоди недійсною та скасування рішення третейського суду може вплинути на можливість банку отримати задоволення своїх вимог до ОСОБА_3 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими доводами Банку та вважає, що він має право на оскарження рішення суду першої інстанції.

Щодо суті спору, то як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовної вимоги про недійсність третейської угоди, позивач посилався на її невідповідність вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

При цьому суд керувався нормою ч. 5 ст. 12 вказаного Закону, якою встановлено, що третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Вказана норма була внесена до Закону України «Про третейські суди» згідно із Законом від 5 березня 2009 року № 1076-VI, чиним з 31 березня 2009 року.

За приписами ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавстварегулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Суд першої інстанції цих вимог законодавства не врахував та застосував до виниклих 1 серпня 2006 року між сторонами правовідносин норму ч. 5 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», тим самим застосував зворотну дію Закону в часі без законних на те підстав.

Згідно ст. 12 Закону України «Про третейські суди» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Таким чином, за правилами цієї ст. 12 Закону третейська угода може бути визнана недійсною у разі недотримання письмової форми.

Крім того, оскільки третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, тому невідповідність її вимогам цивільного законодавства дає підстави для визнання її недійсною або нікчемною з підстав, визначених цивільним законодавством.

Зміст п. 1 третейської угоди від 1 серпня 2006 року дає підстави для висновку, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали в письмові формі третейську угоду, яка містить просте посилання на вирішення спорів між ними третейським судом.

На час укладення оспорюваної третейської угоди Законом не визначалося однією з істотних умов такої угоди - предмет спору.

А тому висновок місцевого суду про те, що третейська угода суперечить актам цивільного законодавства, зокрема ст. 12 Закону України «Про третейські суди» і підлягає визнанню недійсною за правилами ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, є безпідставним.

Неправильно встановивши підстави для визнання третейської угоди недійсною, суд також дійшов суперечливого висновку про те, що вона є неукладеною і вважав дану обставину додатковою підставою для визнання третейської угоди недійсною.

Проте, відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 8 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Обґрунтовуючи вимогу про недійсність третейської угоди позивач посилався лише на її невідповідність вимогам законодавства внаслідок відсутності умов про предмет спору, який підлягає розгляду третейським судом.

У зв'язку з тим, що з підстав, вказаних позивачем, оспорювана третейська угода не може бути визнана недійсною, в позові в цій частині належить відмовити за безпідставністю пред'явленої вимоги.

Щодо скасування рішення третейського суду від 4 серпня 2006 року, то позивач просив задовольнити цю вимогу, як наслідок визнання третейської угоди недійсною.

Суд обґрунтовано вказав на те, що матеріали справи не містять достовірних даних про участь ОСОБА_2 у розгляді спору третейським судом оскільки третейський суддя голова тюк С.А. не надав матеріали третейської справи суду, пославшись на відсутність у нього обов'язку зберігати такі матеріали.

Водночас позивач по справі стверджує, що справу було розглянуто третейським судом у його відсутність та не повідомлено про ухвалене рішення.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 пропустив строк на оскарження рішення третейського суду, який встановлений ч. 2 ст. 389-1 ЦПК України, не заслуговують на увагу.

Проте, враховуючи, що вимоги позивача є взаємопов'язаними і у визнанні третейської угоди недійсною належить відмовити, а тому вимога про застосування наслідку укладення недійсної угоди задоволенню не підлягає,також.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2013 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання третейської угоди недійсною, скасування рішення третейського суду відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» компенсацію судових витрат по 378 грн. 51 коп. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: