Провадження № 2-2100/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

з участю секретарів - Кучерини Ю.С., Подобєда О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, -

В С Т А Н О В И В:

15.10.2015 позивач ПАТ «Київенерго» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 11876,12 грн., 3% річних та інфляційну складову боргу в розмірі 4622,66 грн.

В обґрунтування позову послався на те, що між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», яка у липні 2011 року у відповідності до вимог та положень Закону України «Про акціонерні товариства» перейменована у Публічне акціонерне товариство «КИЇВЕНЕРГО» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.07.2001 № 8151047. За умовами вказаного договору ПАТ «Київенерго» зобов'язалося постачати теплову енергію на межу балансової належності у вигляді гарячої води для потреб: опалення - в період опалювального сезону, для гарячого водопостачання - протягом року, в кількості та в обсягах згідно з додатком 1 до договору, а відповідач зобов'язався своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії. Однак свої зобов'язання за договором відповідач не виконує внаслідок чого за період з 01.06.2011 по 01.03.2015 виникла заборгованість за використану теплову енергію, яка на 01.03.2015 становить 11 876,12 грн.

В судовому засіданні представник позивача ПАТ «Київенерго» - Яременко Н.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог. Мотивуючи заперечення вказував зокрема на те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини з приводу постачання теплової енергії у гарячій воді, і що зазначені послуги відповідачу не надаються.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем теплової енергії, постачання якої здійснюється ПАТ «Київенерго» через приєднану мережу на підставі договір на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.07.2001 № 8151047, укладеного між АЕК «Київенерго», назва якої змінена на ПАТ «Київенерго», та ОСОБА_1

На ім'я відповідача позивачем ПАТ «Київенерго» відкрито особовий рахунок НОМЕР_1, за яким здійснюється облік теплової енергії поданої за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з пп. 2.2.1. та 2.3.1. зазначеного договору позивач зобов'язався постачати теплову енергію на межу балансової належності у вигляді гарячої води для потреб: опалення - в період опалювального сезону, для гарячого водопостачання - протягом року, в кількості та в обсягах згідно з додатком 1 до договору, а відповідач зобов'язався своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Нарахування відповідачу за теплову енергію здійснюється відповідно до звертання- доручення про укладення договору, по приладах обліку та за тарифами, встановленими і затвердженими постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України та Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України.

На підставі п. 9 додатку 2 до договору відповідач зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за звітний період, акт звірки на початок розрахункового періоду та рахунок, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Відповідно до п. 10 додатка 2 до договору, відповідач оплачує вартість, використаної теплової енергії не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

У відповідності до абзацу 9 ст. 6 Закону України «Про теплопостачання», державна політика у сфері теплопостачання базується, зокрема, на принципі взаємної відповідальності суб'єктів відносин у сфері теплопостачання за якісне постачання теплової енергії та своєчасну її оплату.

За змістом ч. 3 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», до основних обов'язків споживача теплової енергії відносяться: 1) своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; 2) додержання вимог договору та нормативно-правових актів.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст. 712 ЦК України договір постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу є складним зобов'язанням, що складається з двох поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому постачальник зобов'язується надавати споживачеві, абонентові енергетичні та інші ресурси, а споживач, абонент наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому споживач, абонент зобов'язаний оплатити наданий товар, а постачальник має право вимагати від споживача, абонента відповідної оплати.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору на постачання теплової енергії у гарячій воді, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, праву постачальника (кредитора) вимагати від споживача, абонента (боржника) сплати гроші за переданий товар на його користь відповідає кореспондуючий обов'язок споживача, абонента сплатити ці гроші.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як видно з матеріалів справи, позивач покладений на нього договором обов'язок з постачання відповідачу теплової енергії у гарячій воді виконав, що підтверджується представленими обліковими картками по особовому рахунку відповідача.

В той же час, відповідач порушив умови договору, за період з 01.06.2011 по 01.03.2015 свої обов'язки щодо внесення платежів за теплову енергію належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість перед позивачем.

Згідно наданих позивачем розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку розмір заборгованості за вказаний період складає 11 876,12 грн., та 4 622,66 грн. індексу інфляції та 3% річних.

Заперечення відповідача проти позову судом не приймаються з таких підстав.

Як зазначено відповідачем, між ним та позивачем відсутні договірні відноси, а договір на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.07.2001 №8151047 він вважає недійсним, оскільки він його не підписував, що встановлено рішенням суду.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалах справи, дані, які свідчать про те, що договір на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.07.2001 № 8151047 визнаний судом недійсним - відсутні.

В той же час, ЦК України не містить положень, які встановлюють недійсність договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу у зв'язку з недотриманням письмової форми.

Таким чином, оскільки укладений між сторонами договір за фактичних обставин справи відноситься до оспорюваних правочинів, в судовому порядку недійсним не визнавався, зважаючи на презумпцію правомірності правочину, заперечення відповідача щодо відсутності між сторонами договірних відносин є необгрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Окрім того відповідачем зазначено, що послуги з постачання теплової енергії у гарячій воді позивачем йому не надаються.

З цього приводу суд звертає увагу на те, що у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України на кожну сторону покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як видно з матеріалів справи, у період дії договору з 2001 по 2008 відповідачу відповідні послуги надавались. Зазначене підтверджується рішенням Солом'янського районного суду від 22.10.2008, яким з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за спожиту теплову енергію у гарячій воді.

Факт постачання відповідачу теплової енергії у гарячій воді з боку позивача підтверджений відповідними обліковими картками по особовому рахунку.

Разом з цим, з боку відповідача не було представлено доказів, які свідчать про те, що позивачем здійснювалося постачання теплової енергії неналежної якості чи про те, що він в установленому порядку припинив споживання теплової енергії.

Отже, в цій частині заперечення відповідача є недоведеними.

Таким чином, враховуючи що відповідачем належним чином не виконуються обов'язки по внесенню платежів за теплову енергію, вимоги позивача про стягнення з останнього заборгованості є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 1218,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 5, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 11876 грн. 12 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" 3% річних та інфляційну складову боргу в сумі 4 622, 66 грн., судовий збір в сумі 1 218 грн., а всього - 5 840 грн. 66 коп..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: