У Х В А Л А

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Трускавецького міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних. 17 березня 2008 року вони уклали додаткову угоду про зміну умов кредитного договору від 15 жовтня 2007 року, в якій встановили, що банк надав позичальнику кредит у розмірі 39 270 доларів США із сплатою 14 % річних до 01 жовтня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій він розташований. 17 березня 2008 року між ними було укладено додаткову угоду про внесення змін і доповнень до договору іпотеки.

Посилаючись на те, що у результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його майновий поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили, позивач просив: стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 63 205,49 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з указаного будинку та зняти їх з реєстраційного обліку, змінити умови кредитного договору від 15 жовтня 2007 року із змінами та доповненнями, а саме визначити строк виконання кредитного договору моментом набрання рішення суду про зміну умов кредитного договору законної сили.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 09 квітня 2014 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 55 163,96 доларів США, з них: 21 529,95 доларів США - основний борг, 13 122,33 доларів США - прострочений борг, 20 511,68 доларів США - несплачені відсотки за кредитним договором. Змінено умови кредитного договору від 15 жовтня 2007 року із змінами та доповненнями, а саме визначено строк виконання кредитного договору моментом набрання рішення суду про зміну умов кредитного договору законної сили. Розподілено судові витрати. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Справа апеляційним судом розглядалася неодноразово. Останнім рішенням апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кредитним договором, відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та солідарного стягнення судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року із змінами та доповненнями від 17 березня 2008 року в розмірі 63 205,49 доларів США, з яких: 21 529,95 доларів США - основної заборгованості по кредиту, 13 122,33 доларів США, - простроченої заборгованості по кредиту, 20 511,68 доларів США - прострочені відсотки по кредиту, 8 041,53 доларів США - пеня. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року, із змінами та доповненнями від 17 березня 2008 року в розмірі 63 205,49 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, площею 0,0944 га для обслуговування житлового будинку по вул. Симоненка 31 в м. Трускавець Львівської області, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за ринкові ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Встановлено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Рішення районного суду в частині зміни умов кредитного договору та про відмову у виселенні залишено без змін. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - просить скасувати судове рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_3 судові рішення не оскаржив.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася кредитна заборгованість, яку позичальник та іпотекодавець, незважаючи на вимоги, не погасили. При цьому суд послався на те, що позивачем порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачену ст. ст. 35, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», зокрема щодо направлення та отримання повідомлення про усунення порушень зобовязання. Крім того, суд першої інстанції послався на те, що прострочення боржника є тривалим (з квітня 2009 року), тому наявними є підстави для зміни умов кредитного договору в частині строків виконання зобов'язання.

Скасовуючи рішення районного суду в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позичальник допустив заборгованість за кредитним договором, що є підставою для стягнення з нього цієї заборгованості та стягнення заборгованості і іпотекодавця шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його на прилюдних торгах. При цьому суд, посилаючись на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дійшов висновку про відстрочення виконання рішення суду на строк дії цього Закону.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 15 жовтня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних. 17 березня 2008 року вони уклали додаткову угоду про зміну умов кредитного договору від 15 жовтня 2007 року банк надав позичальнику кредит у розмірі 39 270 доларів США із сплатою 14 % річних до 01 жовтня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій він розташований. 17 березня 2008 року вони уклали додаткову угоду про внесення змін і доповнень до договору іпотеки.

Пред'являючи позов, ПАТ «Державний ощадний банк України» посилався на те, що у результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та іпотекодавець, незважаючи на вимоги, не погасили.

Згідно зі ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержавтель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

З системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що, лише правильно визначивши розмір кредитної заборгованості, можна ухвалювати рішення про звернення стягнення на цю суму та предмет іпотеки.

Висновок суду апеляційної інстанції про нарахування неустойки в іноземній валюті є помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня, штраф може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-2479цс15 від 09 грудня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив розміру заборгованості та усіх складових цієї заборгованості, зокрема нарахування штрафів і пені у валюті США.

Крім того, суд апеляційної інстанції одночасно стягнув суму заборгованості з позичальника та звернув стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення зазначеної заборгованості. Проте суд не визначився з тим, чи не призведе це до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації суд повинен визначитись, чи не відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Також апеляційний суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою ст. 38 цього Закону.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-1239цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

При цьому доводи касаційної скарги про те, що підписання договору кредиту та договору іпотеки відбулось без згоди органу опіки і піклування, хоча на той час у квартирі, що є предметом іпотеки, проживала малолітня дочка ОСОБА_4, ОСОБА_7, безпідставні, оскільки договір іпотеки не був оспорений, а при його виконанні ці обставини не мають значення і не є підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, що узгоджується зі ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину та відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-2858цс15 від 25 травня 2016 року.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_9, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: Ю.Г. Іваненко

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська