У Х В А Л А

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: арбітражний керуючий ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», служба у справах дітей виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 25 січня 2011 року проживає із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання вони реконструювали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, що раніше належав відповідачу.

Враховуючи викладене та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивачка просила встановити факт її спільного проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнати вказаний вище будинок їхньою спільною сумісною власністю, поділити цей будинок в натурі та поділити земельну ділянку, на якій цей будинок знаходиться.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 25 січня 2011 року по дату ухвалення рішення. Визнано житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В порядку поділу зазначеного житлового будинку виділено ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на 33/50 частини цього будинку та господарських будівель, 17/50 частин будинку залишено у власності ОСОБА_4 Визнано право власності та виділено ОСОБА_3 земельну ділянку площею 369 кв. м по АДРЕСА_1. Частину вказаної земельної ділянки площею 111 кв. м залишено у власності ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року рішення районного суду в частині визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, про поділ майна подружжя скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 у цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка довела факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а також із того, що вони за спільні кошти провели реконструкцію спірного житлового будинку, який раніше належав відповідачу, результаті чого його вартість значно збільшилася, що є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього та наявності можливості поділу його в натурі.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачка не довела того, що кошти, вкладені нею у реконструкцію спірного житлового будинку, є її особистими коштами, оскільки не довела джерел їх набуття, тому цей будинок не може бути визнаний об'єктом спільної сумісної власності сторін.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 січня 2011 року, що набрало законної сили, встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 31 березня 2005 року по 25 січня 2011 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_6

ОСОБА_4 побудував та 30 червня 2001 року зареєстрував за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що за час їхнього проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу вони за спільні кошти реконструювали зазначений житловий будинок.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 62 СК України встановлено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до абз. 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки не дав належної оцінки даним технічних паспортів, відповідно до яких у 2005 році (до реконструкції) загальна площа житлового будинку з господарськими будівлями становила 429,9 кв. м, а у 2007 році - 537,1 кв. м, тобто збільшилася на 107,2 кв. м, та не врахував того, що преюдиційним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 січня 2011 року встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 31 березня 2005 року по 25 січня 2011 року, тобто у період проведення реконструкції цього будинку.

Крім того, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної правової оцінки договорам безстрокової позики, укладеним ОСОБА_3 з ОСОБА_7 05 квітня 2009 року та з ОСОБА_8 07 травня 2011 року на загальну суму 580 тис. грн., та дійшов передчасного висновку про відхилення в якості доказів спільного проведення сторонами реконструкції будинку актів здачі-приймання робіт та квитанцій про внесення оплати за виконані роботи на загальну суму 586 554 грн. 51 коп.

Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що встановлення факту пов'язується з наступним вирішенням спору про право та, встановивши, що житловий будинок було реконструйовано до 2007 року, суд не навів підстав для вирішення питання про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 25 січня 2011 року.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та обгрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: Ю.Г. Іваненко

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська