справа № 208/6368/15-ц
№ провадження 2/208/958/16
25 січня 2016 р. м. Дніпродзержинськ
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого, судді Нельге Д.В.,
при секретарі Севастьяновій Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку, передбаченому ч.2 ст.197 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» «Про захист прав споживачів; визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними», -
Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд захистити права позивача, як споживача наданих відповідачем послуг, шляхом визнання недійсними кредитного договору, укладеного 01.06.2007 року між позивачем та відповідачем, та договору іпотеки №105/24-65-7, укладеного 01.06.2007 року між позивачем та відповідачем.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 01.06.2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, за яким відповідач надав позивачу кредит у розмірі 24 700 доларів США зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами. Враховуючи, що, порядок погашення кредиту є істотною умовою договору, вважає, що, пункти 2.1., 2.4.1., та 3.1.1. кредитного договору суперечать встановленому чинним законодавством порядку видачі та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положенням Генеральної ліцензії банку, що дозволяла відповідачу проведення операцій з іноземною валютою, Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст.162 КпАп. Вищезазначене, в свою чергу, є підставою визнати кредитний договір недійсним на підставі ст.ст.203, 215, 638 ЦК України. Крім того, відповідач ввів в оману позивача шляхом не надання позивачу інформації, яку, згідно п.9 ст.15 ЗУ «Про захист прав позивачів», повинен був надати перед укладанням кредитного договору, а саме не надав інформацію щодо реальної відсоткової ставки, якою, згідно розрахунку ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс», є ставка у розмірі 13,181% доларах США, а не ставка, визначена у кредитному договорі, яка складає 12,50%. Крім того, враховуючи, що, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, просить суд визнати недійсним укладений 01.06.2007 року між позивачем та відповідачем договір іпотеки №105/24-65-7.
Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначив, що підтримує позов, і не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки в судове засідання представника відповідача.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за письмовою згодою позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.
Водночас, відповідач надав суду письмове заперечення на позов (а.с.88-91), у якому просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що, відповідач має банківську ліцензію НБУ №5 від 29.12.2001р., Дозвіл НБУ №5-1 від 29.12.2001р., які надають право відповідачу здійснювати кредитування, в тому числі і в іноземній валюті. При цьому, зазначив, що, згідно роз'яснень, наданих у Постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» N 5 від 30.03.2012р., надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Крім того, вважає, що, при укладанні спірного кредитного договору, відповідачем було дотримано вимоги чинного законодавства, відповідно до чого підстав для визнання спірних договорів недійсними відповідач не вбачає.
Вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку.
Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Як встановлено судом в ході розгляду справи, 01.06.2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №105/6-57-7, за умовами якого відповідач, на придбання нерухомого майна, надав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 24 700 доларів США зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 31.05.2022 року.
В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, 01.06.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки №105/24-65-7.
Пунктом 2.1. вищевказаного кредитного договору №105/6-57-7 визначено, що, надання кредиту на цілі, визначені п.1.2 договору, проводиться шляхом видачі позичальнику готівкових грошей.
Як зазначає позивач, вищевказані пункти кредитного договору №105/6-57-7 суперечать встановленому чинним законодавством порядку видачі та повернення кредиту, що, в свою чергу, на думку позивача, є підставою для визнання недійсним кредитного договору №105/6-57-7 на підставі ст.203, 215 ЦК України.
Крім того, позивач просить суд визнати кредитний договір №105/6-57-7 недійсним на підставі ст.ст.229, 230 ЦК України, оскільки відповідач навмисно ввів в оману позивача щодо обставин, що мають істотне значення, зокрема щодо реальної відсоткової ставки, якою, згідно розрахунку, проведеного ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс», є ставка у розмірі 13,181% доларах США, а не ставка, визначена у кредитному договорі у розмірі 12,50%.
Згідно роз'яснень, наданих у п.14 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» N 5 від 30.03.2012р., при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).
згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно роз'яснень, наданих у п.8. Постанови Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
Як вбачається зі змісту спірного правочину - кредитного договору №105/6-57-7, на момент його укладання сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055).
При цьому, судом також встановлено, що, зміст спірного правочину - кредитного договору №105/6-57-7 не суперечить нормам ст.ст. 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору).
Крім того, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, та, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу з якого можливо встановити, що, на момент вчинення спірного правочину позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення при укладанні правочину.
Враховуючи вищевикладене, суд, приймаючи до уваги, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача є не обґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суд, приймаючи до уваги, що позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ч.2 ст.88 ЦПК України вважає необхідним компенсувати судові витрати за рахунок держави.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 3-5, 10, 15, 60, 110, 208, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» «Про захист прав споживачів; визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними» - відмовити повністю.
Стягнути з Державної судової адміністрації (м.Київ, вул. Липська, 18/5) на користь держави 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судовий збір.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте Заводським районним судом м. Дніпродзержинська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Нельга Д. В.