Провадження № 22-ц/780/4818/16 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер», третя особа - ОСОБА_3, про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, який мотивував тим, що 20 травня 2015 року між ним та ТОВ «УНСП «Шмайсер» укладено договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги №20/05-15, згідно до умов якого останній отримав кошти в розмірі 54 692 доларів США. Кошти мали бути повернуті 22 липня 2015 року, однак у визначений договором строк відповідач кошти не повернув. У відповідності до положень ст. 625 ЦК України на суму заборгованості мають бути нараховані 3 % річних, що складає 12245,00 грн., та інфляційні втрати у розмірі 27 699,31 грн. Крім того договором був передбачений штраф за порушення виконання грошового зобов'язання, розмір якого становить 1 204 317,84 грн. Зважаючи на наведене, позивач просив суд стягнути на його користь з ТОВ «УНСП «Шмайсер» вказані суми а також судові витрати по справі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. З відповідача на користь позивача стягнута заборгованість за договором позики у розмірі 1204317,84 грн., 3 % річних у розмірі 12 245 грн., штраф за невиконання зобов'язання у розмірі 100 000 грн., судовий збір в розмірі 3277,50 грн. У решті позовних вимогвідмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Вказує, що договір був укладений між двома фізичними особами: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по усній домовленості. Кошти отримала ОСОБА_3, яка особисто від себе вносила їх на рахунок підприємства вже в гривні. За таких умов правові підстави для стягнення боргу з підприємства відсутні. Крім того зазначає, що частина коштів в розмірі 5000 дол. США були повернуті, але не було отримано письмової розписки про це. Також судом не було враховано невідповідність представлених позивачем документів, як і необхідність більшого зменшення розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що фактично позивачем було укладено договір позики з ОСОБА_3, а не договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги з ТОВ «УНСП «Шмайсер». В той же час наладжених та допустимих доказів на підтвердження такої позиції відповідач не надав. Не може вважатися належним доказом з цього приводу пояснення ОСОБА_3, яка стверджувала, що кошти були отримані нею особисто, а касові документи від імені ТОВ «УНСП «Шмайсер» вона оформила безпідставно, з огляду на наступне:

Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 218 ЦК України передбачено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. При цьому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Недопустимість в даному випадку оспорювання за допомогою показів свідків договору позики (чим за своєю природою з врахуванням певних особливостей є укладений сторонами договір) передбачено й положеннями ст. 1051 ЦК України.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позиції відповідача щодо неукладення ним з позивачем договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги, що й було відповідним чином констатовано судом першої інстанції. Натомість позивачем на підтвердження таких правовідносин між ним та ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» було надано письмовий договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 20/05-15 від 20.05.2015 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 402 від 22.05.2015 року.

Колегія суддів критично відноситься до посилань відповідача на те, що на поточний рахунок підприємства кошти вносилися від імені ОСОБА_3 як на доказ отримання такої допомоги саме від останньої, а не від позивача, оскільки відповідно до п. 3.1. вищевказаного договору від 20.05.2015 року позика (допомога) мала бути внесена або в безготівковій формі на рахунок товариства або ж у готівковій в касу останнього, на підтвердження здійснення чого й було надано вищезгадану квитанцію до прибуткового касового ордеру. Спосіб, яким чином вказані кошти були в подальшому обліковані та внесені на рахунки товариства, як і особливості оформлення фінансових документів товариства, є питанням щодо вірності обліку самого відповідача, й не може слугувати запереченням отримання таких коштів від позивача.

Не було представлено в ході розгляду справи й жодного доказу з приводу повернення позивачу частини отриманих коштів, на що посилався відповідач, відтак таке твердження залишилося недоведеним й не може бути прийняте судом.

У відповідності до положень п. 6.1. договору безпроцентної поворотної фінансової допомоги №20/05-15, у разі прострочення повернення отриманих коштів відповідач має сплатити позивачу штраф у розмірі 100 % від неповернутої суми, що в даному випадку було обраховано позивачем у розмірі 1 204 317,84 грн.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України суду дано право у разі значного перевищення розміру неустойки над розміром збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, зменшити таку неустойку, що й було здійснено судом в даному разі, який присудив до стягнення 100 000,00 грн. з обрахованих відповідно до договору та розміру заборгованості пені у 1 204 317,84 грн. З аналізу наведеної норми вбачається, що таке право суду надано для корегування явно невідповідного розміру штрафних санкцій, які визначили сторони договору при його укладенні. При цьому прямої залежності, відповідно до якої розмір визначеної договором неустойки не може перевищувати прямих дійсних збитків кредитора, чинним законодавством не встановлено. За таких умов жодного порушення законодавства при ухваленні судом першої інстанції рішення щодо стягнення неустойки за невиконання передбаченого договором зобов'язання колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов передбачені законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецьке спільне підприємство «Шмайсер» відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О.Журба

Судді: О.М. Данілов

М.В. Мережко