АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1053/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2471/16Головуючий у 1-й інстанції Кононенко С. Д. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод", за участю третьої особи - Ленінського районного сектору ДМС України в Полтавській області, про визнання прав як мешканця гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод", третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Ленінський районний сектор ДМС України в Полтавській області, про визнання, що на гуртожиток по АДРЕСА_1 що належить ПАТ "Тепловозоремонтний завод" поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також ОСОБА_2, як мешканця гуртожитку, та членів її сім'ї, поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», щодо заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для постійного проживання, а також право на подальше проживання у гуртожитку до розв'язання її житлових проблем задоволено.

Визнано, що на гуртожиток по АДРЕСА_1, що належить АТ «Тепловозоремонтний завод», поширюється дія Закону України «"Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також на ОСОБА_2 як мешканця гуртожитку, та членів її сім'ї, поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», щодо заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для постійного проживання, а також право на подальше проживання у гуртожитку до розв'язання її житлових проблем.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 22 липня 2016 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" 551 грн. 20 коп. судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі ПАТ «Тепловозоремонтний завод», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову. Вважає, що дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» не поширюється на правовідносини, які виникли між товариством та ОСОБА_2, оскільки спірний гуртожиток не був внесений та не перебував у статутному капіталі товариства.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, Регіональним відділенням фонду державного майна України по Полтавській області 20.09.1993 року видано наказ № 174 «Про приватизацію державного майна орендного підприємства Полтавський тепловозоремонтний завод».

Згідно договору купівлі-продажу державного майна № 65 від 29.03.1994 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області передало організації орендарів Полтавського тепловозоремонтного заводу державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Полтавський тепловозоремонтний завод, яке знаходиться за адресою: вул. Гайового, 30, м. Полтава.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 04.04.2002 року по справі за позовом ВАТ «Тепловозоремонтний завод» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області про визнання права власності, визнано право власності ВАТ «Полтавський тепловозоремонтний завод» на об'єкти соціально-побутового призначення: оздоровчий табір для дітей в с. Чернишівка Полтавського району, будинок медпункту на території підприємства, гуртожиток АДРЕСА_1.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ПАТ «Тепловозоремонтний завод» є власником гуртожитку про АДРЕСА_1.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірний гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю ПАТ «Тепловозоремонтний завод» та перебуває на його балансі.

У відповідності до ст. 1 Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Між тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів про включення зазначеного гуртожитку до статутного капіталу товариства.

Так, заперечуючи факт внесення гуртожитку до статутного капіталу підприємства, останнє надало суду перелік нерухомого майна,що передавалось товариству як покупцеві згідно договору купівлі-продажу державного майна №65 від 29.03.1994 року та повідомило, що статутний капітал товариства був сформований в 1994 році за рахунок цілісного майнового комплексу. В перелік майна, за рахунок якого був сформований статутний капітал ВАТ «Тепловозоремонтний завод», вказаний гуртожиток не увійшов, право власності на нього було набуте на підставі рішення господарського суду, гуртожиток як об'єкт нерухомого майна перебуває на балансі підприємства та обліковується на рахунку №103- Будинки та споруди соціально-побутової сфери.

Згідно ордеру на жилу площу в гуртожитку від 05.03.2004 року ОСОБА_3 разом із родиною у кількості двох осіб (син ОСОБА_4, 1995 року народження) надано право на зайняття кімнати № 57, розміром 12.90 кв. м.

Відповідно до посвідки на постійне проживання, ОСОБА_2 зареєстрована в гуртожитку по АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала на те, що вона була вселена в кімнату гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1, на підставі ордеру, Проте, відповідачем їй було надіслано повідомлення з пропозицією укласти договір найму житлового приміщення, із змісту якого вбачалось, що товариство не визнає за нею право, передбачене ст. 19 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та право проживати в гуртожитку до розв'язання житлових проблем.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідач набув право власності на гуртожиток по АДРЕСА_1 під час приватизації державного майна, яке включено до статутного капіталу товариства, а відтак його положення поширюється на позивача, яка на законних підставах вселилась та проживає в гуртожитку більше п'яти років, не має власного житла, а тому підпадає під гарантії вказаного Закону.

Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке було включено до статутного капіталу товариства, існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обираючи спосіб судового захисту як визнання за нею права як за мешканцем гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що мешканцю гуртожитку ОСОБА_5 відповідачем було направлено повідомлення, в якому запропоновано укласти договір найму житлового приміщення на умовах, які суперечать ч. 1 ст. 8 та ч. 1 ст. 19 вказаного вище Закону, якими звужуються його права та змінюється статус з мешканця, який постійно проживає в гуртожитку, на мешканця який тимчасово там проживає, що свідчить про те, що відповідач як власник гуртожитку не визнає за нею право визначене вказаними нормами.

Між тим, за змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа наділена правом на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

В даному випадку, позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення, оспорювання чи невизнання відповідачем саме її житлових прав як мешканця гуртожитку, відновлення яких можливо у спосіб визнання за нею права як за мешканцем гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Так до позовної заяви, ОСОБА_2 приєднано ксерокопію договору найму житлового приміщення, який не містить жодних реквізитів, з нього не представляється можливим зробити висновок якому наймачеві житлового приміщення він адресований, а відтак чиї житлові права таким договором порушено.

Само по собі посилання в позовній заяві на те, що іншому мешканцю гуртожитку адміністрацією товариства направлялись повідомлення із пропозицією укласти договір найму житлового приміщення, жодним чином не свідчить про порушення прав самого позивача, з огляду на те, що законом гарантовано індивідуальний судовий захист в разі порушення прав чи законних інтересів конкретної особи.

Враховуючи те, що на інші дії відповідача, які б свідчили про порушення, невизнання чи оспорювання її прав та законних інтересів позивач не посилається, а направлення вказаного повідомлення іншому мешканцю гуртожитку не свідчить про порушення прав самого позивача, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для судового захисту у спосіб, обраний позивачем.

Крім того, вимога про заборону відповідачу в подальшому здійснювати виселення, переселення, відселення позивача та членів її сім'ї без попереднього надання іншого житла для постійного проживання, а також з правом на подальше проживання у гуртожитку до розв'язання її житлових проблем - суперечить принципам судового захисту, який гарантовано законом у випадках порушення, невизнання чи оспорення прав і не може поширюватись на майбутні події, які ще не настали.

Оскільки судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставина справи, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

З огляду на те, що позивачем при подачі позовної заяви не було сплачено судовий збір, натомість останній було стягнуто з відповідача в розмірі 535, 22 у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України останній підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Разом з тим, на користь апелянта підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з розглядом справи в апеляційній інстанції.

Так, ПАТ "Тепловозоремонтний завод" при подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь товариства.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 3,4, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 липня 2016 року скасувати та постановити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод» про визнання прав як мешканця гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 535 грн. 22 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" 551 грн. 20 коп. за розгляд апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги.

С У Д Д І : /підписи/

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Обідіна О.І.