АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/3767/15-ц Номер провадження 22-ц/786/678/16Головуючий у 1-й інстанції Юхно С.П. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Буленка О.О., Триголова В.М.

при секретарі Діхтяр Т.В.

за участю адвокатів Бибика В.А., Корж О.В.

позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю, виділення та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю, виділення та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

В позовній заяві вказувала, що вона починаючи з квітня 2002 року проживала спільно з відповідачем. Шлюб між ними зареєстровано 11 серпня 2006 року.

В період спільного проживання та ведення спільного господарства у квітні 2003 року ними за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року набуто спірне майно - квартиру АДРЕСА_1 3 в м. Полтаві, вартість якої становила 54 600 грн.

З наведених підстав просила встановити факт проживання її та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 11 серпня 2006 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю; виділити та визнати за нею право власності на ? частину спірної квартири, що знаходиться за вищевказаною адресою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року вищевказані позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по 10 серпня 2006 року.

Стягнуто з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_4, сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. 00 коп., а всього 2 243 грн. 60 коп. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване нею судове рішення та ухвалити нове рішення, згідно якого задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

На апеляційну скаргу позивача своє заперечення надав відповідач ОСОБА_5, в якому спростовуючи доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу - відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що з 11 серпня 2006 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17 червня 2015 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з доведеності факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по 10 серпня 2006 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог жодною зі сторін не оскаржено та не є предметом апеляційного розгляду.

Також судом встановлено, що відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 - 04 квітня 2003 року, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, що зокрема підтверджується копією договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року, укладеного ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін та визнання права власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_4 суд виходив з наступного.

За нормами ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час ви-никнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України).

Згідно роз'яснень, наведених в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, наведеної в постанові від 11 берез-ня 2015 року у справі №6-211цс14, - суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Таким чином, для визнання майна, яке придбано до 01 січня 2004 року, спільною власністю осіб, необхідно встановлення факту спільного проживання осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, та доведеність того, що, спірне майно придбане в період спільного проживання та внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї.

З огляду на те, що ОСОБА_4 просила суд встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 01 січня 2004 року по 11 серпня 2006 року, а спірна квартира придбана 04 квітня 2003 року, тобто до вказаного періоду, і остання не заявляла позовних вимог про встановлення факту її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у 2003 році, в той час, як згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, - районний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, а також визнання за позивачем, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості її позовних вимог, права власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування - не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: