Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2016 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді - Музичук Н. Ю.

при секретарі - Кулінець С.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

в с т а н о в и в :

В грудні 2015 року в суд надійшов позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про надання дозволу на оформлення повязаних із перетином державного кордону України документів та на тимчасовий виїзд у супроводі матері за межі України строком до 31 грудня 2016 року неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька дитини.

В позовній заяві зазначено, що з відповідачем не перебувала в шлюбі, 18 серпня 2008 року народила сина ОСОБА_7, батьком якого зареєстрований відповідач. Протягом семи років життя відповідач не цікавився життям сина та його матеріальним забезпеченням, кошти на утримання дитини не надавав. В червні 2015 року вона одружилась із громадянином ОСОБА_8 ОСОБА_9. Відповідач, дізнавшись в серпні 2014 року про її наміри щодо одруження, почав проявляти інтерес до сина, згодом почав маніпулювати дитиною. На її неодноразові звернення до відповідача надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини за кордон відповідач заперечував та безпідставно згоду на тимчасовий виїзд сина за межі України не надавав. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, не сприяє її всебічному, гармонійному розвитку. Відповідач зловживає своїми правами, передбаченими ст.ст. 141,150,155 СК України, ст.313 ЦК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини на навчання, медичне оздоровлення, відпочинок за межами України та на зустрічі із братом ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає в ОСОБА_8. У звязку із вищенаведеним, відповідно ст.ст.2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», п.2.2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року, вона вимушена звертатися до суду із відповідним позовом.

Згідно письмових заперечень відповідача на позовну заяву, із позовними вимогами він не згідний, вважає заяву такою, що не ґрунтується на належних допустимих доказах, а намаганням позивачки ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи для задоволення власних інтересів, з метою отримання рішення суду, яке буде суперечити інтересам сина. Вказує, що доводи позовної заяви спростовуються фактами, встановленими судом в рішенні Рівненського міського суду від 28.10.2014 року в справі №569/10914/14ц, показами, заявами та довідками свідків про створення ним належних побутових умов для позивачки та сина, що мав народитись, про добровільне взяття на себе витрат по медичному обслуговуванню, догляду з допомогою сторонніх доглядальниць, оздоровленню, забезпеченню майнових інтересів дитини в повному обсязі, а також вихованню сина, на що наявні частково платіжні документи, відмітки в паспорті, фотографії, платіжні документи щодо оплати харчування, навчання сина в ДНЗ та в школі, характеристики. Доводи позивача щодо перешкоджання спілкування дитини із старшим братом, що тимчасово живе в ОСОБА_8, вважає некоректними, брати мають змогу і спілкуються між собою. Доки позивачка не чинила перешкоди, він мав змогу бачитись з сином майже кожний день, дитина звикла, що, не зважаючи на окреме проживання, батько систематично був з ним, систематично відвідував святкові заходи у садку, школі, проводив спільний відпочинок, в тому числі подорожі, перебування на природі, дбав про духовний розвиток дитини, що підтверджується фотокартками долученої фото-таблиці. На головних життєво-важливих для сина подіях батько був поруч. Аналогічно, син любив спілкуватись не тільки із відповідачем, а із його батьками та донькою від першого шлюбу, які його дуже люблять та мають тісний родинний зв'язок. Батьки відповідача знали про народження сина з перших днів його життя, а з 2 років життя любили з ним бачитись та проводити час. З огляду на вищенаведене, твердження позивачки про прояв його інтересу до дитини із 2014 року та маніпулювання інтересами дитини не відповідає дійсності.

Однак, після реєстрації шлюбу позивачка почала чинити йому перешкоди в побаченнях із сином, мотивуючи це забороною її нового чоловіка, що суперечить ч.1 ст.151 СК України, та стало причиною вирішення цього конфлікту через педагогів та психолога школи. Відповідач також намагався відвезти сина в Єгипет на оздоровлення, через його проблеми зі здоров»ям в період 2014-2015 років, для чого вів переговори, забронював тур із кращим готелем біля моря, однак позивачка дозволу на виїзд сина не надала.

22 Жовтня 2015 року вперше відповідач отримав лист позивачки про її бажання вивезти дитину до ОСОБА_8 та надання відповідного нотаріально посвідченого дозволу 26 жовтня 2015 року в приміщенні приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_11 Внаслідок неможливості явки за поважної причини, яку підтвердив документами, він направив листа на адресу позивача і нотаріуса про перенесення такої зустрічі на іншу дату, яким просив нотаріуса з метою захисту інтересів дитини, відповідно ст.ст.10,15 Закону України «Про охорону дитинства», зобовязати позивачку до початку процедури підписання необхідних нотаріальних документів надати документи щодо запрошення дитини, побутових умов та адреси, де буде перебувати син, характеризуючих відомостей на особу, яка приймає дитину, а також дозволи на його побачення і спілкування із сином, в тому числі на запрошення його в ОСОБА_8 з метою переконання про належні умови та безпеку сина, а також банківський рахунок для перерахування коштів на утримання сина на період перебування його за кордоном. Однак, жодних викликів позивачки до нотаріуса не послідувало, натомість позивачка звернулась щодо нього зі скаргами до Служби в справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, а згодом до суду із вказаною позовною заявою. Вважає, що позовні вимоги укривають реальні плани позивачки щодо остаточного вивезення дитини за межі України, унеможливлення будь-якого спілкування між батьком і сином, що суперечить інтересам дитини. Вимоги вважає безпідставними,оскільки він не відмовляв позивачу в наданні відповідного дозволу на оформлення документів і тимчасовий виїзд сина за межі України, але з метою більш повного захисту інтересів сина вважає, що перетин кордону дитиною має відбутись на підставі його згоди.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги повністю. Додатково пояснили обставини позову, вказуючи, що тимчасовий виїзд дитини за кордон терміном на 1 рік відповідає інтересам дитини, а поведінка батька це прояв його образи та суперечить інтересам дитини. Надані суду нотаріально посвідчені дозволи батька на виїзд дитини від 11.12.2015 року та 20.07.2016 року, в період судового розгляду справи, вказують на те, що відповідач наче дає згоду, але матір про це не повідомляє або ставить надумані умови. Вказали, що в жовтні 2015 року та при зверненні до суду виїзд за кордон планувався на канікули дитини, термін виїзду на теперішній час не визначений. Дитина повинна бути із матір»ю. Просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі за рішенням суду, як такі, що відповідають інтересам дитини.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги не визнали, вважаючи їх не обґрунтованими, такими, що до задоволення не підлягають. Додатково пояснили, що батько не проти надання такого дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон із матір»ю, але з дотримання інтересів дитини, за умови забезпечення належних здорових умов проживання дитини за кордоном, та з умовою забезпечення батьківського піклування щодо сина, зустрічей та спілкування дитини із батьком, оскільки батько, бабуся і дідусь мають право на спілкування із дитиною. Вважають неможливим надання дозволу на виїзд дитини за кордон без обумовленого терміну та країни виїзду. Крім того, пояснили, що відповідач не заперечував такого дозволу, пропонував підписання такої згоди з умовою надання позивачкою підтверджуючої розписки про безперешкодне спілкування із дитиною на час перебування за кордоном за допомогою мобільних і соціальних мереж, постановкою дитини по прибуттю за кордон на консульський облік та забезпечення для дитини навчання на період перебування за кордоном, а також гарантій повернення дитини на територію України, по закінченню нотаріального дозволу. Відповідач готовий до добровільного вирішення спору шляхом надання нотаріально посвідченого дозволу на тимчасовий виїзд дитини, який посвідчував 11.12.2015 року, 21.04.2016 року, 20.07.2016 року за дотримання позивачкою його умов. Однак позивачка відмовилась від вирішення питання та врегулювання спору в позасудовому порядку або мировою угодою. Натомість позивачка в липні 2016 року вивезла дитину за межі Рівненської області та відновила перешкоди в спілкуванні із сином з приводу чого він був вимушений для врегулювання спору повторно звернутись із заявою в службу в справах дітей. За наведених обставин вимоги та дії позивачки суперечать інтересам дитини. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Представник третьої особи на підставі досліджених доказів вважає доцільним часткове задоволення позовних вимог в інтересах дитини, з метою забезпечення перебування дитини з матір»ю за кордоном, шляхом надання відповідного дозволу на перетин кордону України без згоди батька неповнолітнім ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до кінця 2016 року.

Оцінюючи пояснення, досліджені надані в справі докази, встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено на підставі досліджених доказів, що 18 серпня 2008 року у позивача ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2, які не перебували в шлюбі між собою, народився син ОСОБА_6, батьківство щодо якого відповідачем добровільно визнане та народження сина зареєстроване батьком у встановленому порядку.

Дослідженими в судовому засіданні наданими відповідачем доказами, зокрема: обмінною картою пологового будинку на імя ОСОБА_12, закордонним паспортом на імя відповідача серії ЕА 951192, виданим 25.04.2008 року органом 5610 із дозволом на перетин кордону із сином, підтвердженими в суді довідкою і заявою приватних підприємців ОСОБА_13, ОСОБА_14, довідками і характеристиками ДНЗ №23 та СШ №15 міста Рівне, копіями чеків та квитанцій, фото таблицею фотознімків участі відповідача в житті сина, показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, підтверджується участь батька, відповідача в справі, у вихованні, розвитку та матеріальному утриманні малолітнього сина з часу його народження та спростовуються доводи позовної заяви в цій частині.

На підставі наданих сторонами досліджених судом доказів не встановлено спорів між сторонами та звернень до компетентних органів щодо участі у вихованні чи матеріальному утриманні батьком дитини ОСОБА_6 із часу народження дитини до реєстрації 16 червня 2015 року позивачкою шлюбу із громадянином ОСОБА_8 ОСОБА_9.

19 Жовтня 2015 року позивачка в письмовому порядку звернулась до відповідача із заявою про надання 26.10.2015 року в приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_11 письмової згоди для тимчасового виїзду за кордон в ОСОБА_8 їх сина із 20 грудня 2015 по 01 лютого 2016 року.

В цей же день19 Жовтня 2015 року позивачка вперше звернулась із заявою в орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради з приводу негативної, неадекватної поведінки відповідача по відношенню до сина, несплати ним аліментів, ненадання матеріальної допомоги, перешкод батька у виїзді сина в її супроводі за кордон, яким просить роз»яснити відповідачу спосіб виконання батьківських обовязків щодо сина.

Вказане одночасне звернення позивача до органу опіки розцінюється методом її впливу на відповідача з метою безперешкодного отримання на її умовах письмової згоди для тимчасового виїзду за кордон їх сина або забезпечення доказів щодо можливого спору.

Із наданої 24 жовтня 2015 року відповіді на ім»я позивача а також листа на ім»я нотаріуса вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не висловив категоричного заперечення з приводу дачі дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон в супроводі матері, однак в цілях його участі і контролю щодо належних матеріально-побутових умов дитини, безперервного навчального процесу, повної безпеки дитини просить ознайомити його із документами, відомостями про особу, яка буде приймати дитину, та надати реквізити банківського рахунку для перерахування коштів. Вказуючи на перебування у відрядженні, як поважну причину неможливості явки до нотаріуса, просить перенести зустріч на іншу дату.

Позиція відповідача викликала негативну реакцію позивачки, що вказує на небажання вирішувати питання дачі згоди батька на тимчасовий виїзд сина за кордон в інший термін в добровільному позасудовому порядку, які виразились в її перешкодах відповідачу в спілкуванні із дитиною та його безпосередньої участі в житті дитини, що витікає із довідок ЗОШ №15 м. Рівне, звернення відповідача 29 жовтня 2015 року із заявою в Службу в справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської радим та пояснень самої позивачки з цього приводу для працівників служби, в той час коли неповнолітня дитина бажає бачитьсь із батьком, вказуючи на заборону матері, що підтверджується висновком Комісії з питань захисту дітей від 15.12.2015 року.

Питання способу участі у вихованні дитини відповідачем, зі встановленням можливості систематичних побачень останнього з сином, за заявою батька органом опіки та піклування станом на теперішній час не вирішене через неявку позивача в призначений час на засідання органу та порушення нею вказаного судового спору.

В свою чергу, відповідно до наданих відповідачем для дослідження судом доказів, нотаріально-посвідчених заяв відповідача від 11 грудня 2015 року, 21 квітня 2016 року та від 20 липня 2016 року про надання згоди на оформлення відповідних документів для відкриття візи та виїзд за кордон на тимчасову поїздку малолітнього сина в супроводі матері, встановлено, що відповідач готовий до добровільного врегулювання спору позасудовим порядком з правомірною умовою надання йому, як батькові, відомостей щодо дотримання інтересів та безпеки дитини, а також гарантії повернення дитини в Україну та дотримання його права батька на спілкування із дитиною та участі в житті дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Ч. 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України».

Відповідно до підпунктів 1, 2 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою безгромадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Вказані вище вимоги закону дають підстави для висновку, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної разової поїздки із зазначенням країни, часу перебування, та відмови одного з батьків у надані згоди на цей виїзд.

Таким чином, судом встановлена відсутність спору між сторонами в справі, який на думку позивача підлягає вирішенню у судовому порядку. Будь-яких доказів чинення з боку відповідача перешкод у виїзді сина ОСОБА_7 за кордон у супроводі матері чи його відмови у наданні згоди на виїзд дитини за кордон, як такої, позивач суду не надала, для вирішення питання в нотаріальному порядку також на засіданні органу опіки і піклування позивач із відповідачем не зустрілись, а покликання на можливу відмову та висунуті відповідачем правомірні умови щодо місця, строку, умов перебування, обовязкової реєстрації дитини за кордоном з метою дотримання прав дитини і батька є лише припущеннями позивача про відмову, які не ґрунтуються на належних та допустимих доказах та спростовуються заявами і доводами відповідача.

Відтак, обставини, щодо небажання відповідача надавати дозволи на виїзд дитини за кордон, викладені в позові, під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження з посиланням на докази.

Крім того, підстав для задоволення позову про надання згоди на оформлення документів, повязаних із перетином кордону, та на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька суд не вбачає з огляду і на те, що вимоги позовної заяви не визначені та не конкретизовані в частині разового виїзду в які строки та в яку країну. В позовній заяві від 01.12.2016 року мала місце вимога про надання таких дозволів на термін більше року до 31.12.2016 року, станом на час завершення судового розгляду справи строки поїздки і дозволу позивачем не визначені, представником в судових дебатах підтримана вимога про надання таких дозволів терміном на один рік. За таких обставин мають місце не визначені вимоги сторони позивача, позивач не визначилася з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, не зазначила конкретну країну, до якої просить дозволити виїзд дитини без згоди батька, не врахувала положень ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» щодо можливості ухвалення судом рішення про разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить положенням законодавства, яке визначає рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дитини, чим може бути фактично позбавлено батька дитини можливості участі у вихованні сина та можливості спілкування з ним.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому в їх задоволені слід відмовити.

На підставі наведеного, ст.141 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», керуючись ст.ст. 10,11,57-60,208,209, 212-215, 218,223, 292,294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про надання дозволу на оформлення повязаних із перетином державного кордону України документів та тимчасовий виїзд у супроводі матері за межі України строком до 31 грудня 2016 року неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через місцевий суд поданням апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а для осіб які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук