У х в а л а

іменем україни

26 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Дьоміної О.О., Ступак О.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного судум. Харкова від 27 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини, мотивуючи вимоги тим, що з відповідачем він перебував у шлюбі, зареєстрованому 06 вересня 2008 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, який розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року, яке набрало чинності. Від шлюбу вони мають малолітню дитину, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 30 вересня 2014 року, про що зроблено актовий запис у книзі реєстрації народжень № 4756 від 13 грудня 2011 року.

Позивач зареєстрований і фактично мешкає у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з дитиною, яка займає відокремлену кімнату. Відповідач, також зареєстрована за вказаною адресою, проте фактично не проживає, є громадянкою Російської Федерації та має паспорт громадянина Російської Федерації.

Крім того, має намір забрати дитину із собою на постійне місце проживання до Російської Федерації, не погоджуюється на те щоб дитина проживала с позивачем.

Вважає, що малолітня дитина має проживати з ним, оскільки він, як батько, в змозі створити для дитини атмосферу любові, моральної та матеріальної забезпеченості, виховувати її з урахуванням сімейних цінностей і поваги до суспільства, має постійне місце роботи та стабільний дохід, має можливість забезпечити дитину всім необхідним та створити їй належні умови для розвитку та виховання.

В двокімнатній квартирі створені всі умови для проживання, є окрема дитяча кімната, з самого дитинства він піклується про дитину, усвідомлює свій батьківській обов'язок та має велике бажання виховувати свою дитину, спиртні напої та наркотичні засоби не вживає, шкідливих звичок не має, за місцем роботи характеризується позитивно.

Сторони не дійшли згоди з ким із них буде проживати їх малолітня дитина, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Тому рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2016 року, позов задоволено.

Визначено місце проживання дитини, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями,

ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спір, суди обґрунтовано виходили з того, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідає інтересам дитини.

Так, згідно висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 № 446 вiд 17 серпня 2015 року, в інтересах дитини, діючи як представник органу опіки та піклування, Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком ОСОБА_4 ( т. 1 а. с. 201).

Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради встановлено, що на час обстеження дитина проживає з батьком та його батьками за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 22 липня 2015 року вказана квартира належить батькам ОСОБА_4 Дитина разом з батьком займає окрему кімнату. Для проживання, виховання дитини створено належні умови.

З матеріалів справи вбачається, що дитина має розлад розвитку мови, синдром роздратованого кишківника, помірну гипергомоцистемію. З січня 2015 року дитина знаходиться під наглядом лікарів, проходить корекційні заняття в спеціалізованому центрі для дітей з порушенням розвитку та неврологічними проблемами, на фоні чого спостерігається загальна позитивна динаміка, намітились тенденції до розвитку мовлення. Батько дитини для корекції стану дитини витрачає значний час та кошти.

ОСОБА_5 є громадянкою Російської Федерації та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, проте за вказаною адресою не проживає. З пояснень матері ОСОБА_5 - ОСОБА_8 вбачається, що у 2014 році відповідач разом з дочкою, яку без згоди батька вивезла за межі України, тимчасово проживала у свого дядька за адресою: АДРЕСА_3. У квартирі матері ОСОБА_8 проживати відмовилась, мотивуючи свою відмову тим, що відсутні належні умови для проживання, після чого, у 2015 році, разом з дитиною повернулася в м. Харків та залишила дочку ОСОБА_9 у батька.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_4 піклується про дитину, створив всі необхідні умови для проживання, нормального розвитку та лікування дитини, а ОСОБА_5 достатньо не займалася вихованням, лікуванням та розвитком дитини. Крім того, враховуючи вимоги ст. ст. 160, 161 СК України, висновок Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, а також інтереси малолітньої ОСОБА_6, суди дійшли правильного висновку про визначення місця проживання останньої разом із позивачем.

Крім того, відповідач не надала належних доказів на підтвердження того, що нею створені належні умови для проживання, виховання, розвитку та матеріальної забезпеченості дитини.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.О. Дьоміна
О.В. Ступак А.В. Маляренко