Провадження № 22-ц/783/5609/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні власністю та виселення із займаного житлового приміщення, а саме з квартири АДРЕСА_1; стягнення 5000,00 грн. відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 2248.90 грн. судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову суд в рішенні посилається на положення ст. ст. 391, 827 ЦК України та ст. 155 ЖК України, наголошуючи на правах відповідача, як власника спірного житла, однак ОСОБА_4 не є співвласником квартири АДРЕСА_1, вселився у вищевказану квартиру без згоди усіх співвласників і проживає в ній без реєстрації, постійно чинить їй перешкоди в користуванні кухнею та туалетом, чим порушує права ОСОБА_2, як співвласника квартири.Також зазначає, що в матеріалах справи містяться письмові докази того, що відповідачу неодноразово робили письмові попередження працівники міліції з приводу неприпустимості хуліганської поведінки і притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку. На основі наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.02.2016 року № 17768120 квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року задоволено позов ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виділ часток із майна, що є у спільній сумісній власності, та припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, виділено кожному по 1/6 частці вказаної квартири.

Відповідно до долученої до матеріалів справи копії довідки № 1635 від 23.10.2014 року з місця проживання про склад сім»ї та прописку зазначено, що в квартирі прописані три особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_8.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1, що визнавалося сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач проживає в квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору позички (безоплатного найму) частки квартири від 03 лютого 2016 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 - співвласником вищевказаної квартири, відповідно до п. 1.1. якого позикодавець (ОСОБА_9) передає користувачу (ОСОБА_4) у безоплатне користування 1/6 частку квартири АДРЕСА_1, а відтак суд вважав, що його проживання у квартирі, є правомірним.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цььгоь права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦК України майно, що у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Стаття 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння, користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він вправі вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Разом з тим, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а позивачка, яка є співвласником спірної квартири, згоди на вселення та проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1, факт проживання якого встановлено судом першої інстанції і сторонами не заперечувався, не надавала, співвласник квартири, ОСОБА_9 передала ОСОБА_4 належну їй на праві спільної часткової власності 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 у безоплатне користування терміном до 03.01.2019 року на підставі договору позички від 03.02.2016 року, без згоди інших співвласників, у тому числі, без згоди позивачки, при тому, що 1/6 частка квартири ОСОБА_9 реально не виділена, порядок користування між співвласниками квартири не встановлений ні за домовленістю між ними, ні рішенням суду, а відтак, вселення ОСОБА_4 та його проживання у спірному житлі, є незаконним.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9, як співвласник, з врахуванням положень ст. 391 ЦК України вправі була розпорядитися належною їй 1/6 часткою квартири АДРЕСА_1 і передати таку у користування відповідача, що доводить безпідставність позову ОСОБА_2, на думку колегії суддів суперечить положенням ст.358 ЦК України, ч.2 ст. 321 ЦК України, оскільки ОСОБА_9 вправі була розпорядитися та надати у користування належну їй 1/6 частку квартири лише за згодою інших співвласників.

А відтак висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів в підтвердження позову про зобов»язання ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні власністю, виселити його з квартири АДРЕСА_1, є незаконним, необґрунтованим та спростовується вищенаведеним.

Частина 1 ст. 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 5000.00 грн. моральної шкоди, оскільки згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" з наступними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, чого позивачкою не було доведено.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2016 року- скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов»язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні власністю та виселити його з квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 584.60 грн. судового збору

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1730.44 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.