АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Панченка М.М.

суддів Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі Куркіної І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП«АМПУ»), треті особи Міністерство інфраструктури України та первинна профспілкова організація ДП«АМПУ» і просила винести рішення, яким поновити її на посаді провідного юрисконсульта відділу організації процедур закупівель служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ».

Зазначила, що відповідачем ДП «АМПУ» 01.04.2015 року видано наказ за №105-к 3-3 «Про припинення трудового договору», згідно якого позивачку незаконно звільнено з 06.04.2015 року з вище зазначеної посади за п.6 ст.36 КЗпП України у зв»язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

Просила поновити її на роботі на указаній посаді, стягнути середній заробіток за вимушений прогул по день ухвалення рішення, та відшкодувати моральну шкоду у сумі 30.000 грн./т.1 а.с.1-3/.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 30.09.2015 року у задоволенні позову відмовлено/т.2 а.с.48-52, т.1 а.с.93-96, 186-188/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02.03.2016 року указані судові рішення скасовано, а справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції /т.1 а.с.235-237/.

Постановляючи ухвалу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ звернув увагу судів на те, що суди всупереч вимогам статей 213-214,315 ЦПК України неправильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 є членом виборного органу - Первинної профспілкової організації, а тому, вирішення питання про зміну умов її трудового договору повинно здійснюватися із дотриманням вимог ч.2 ст.252 КЗпП та ч.2 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

За таких обставин висновок судів щодо не поширення на ОСОБА_1 гарантій, передбачених ч.2 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх прав та гарантії діяльності» та ч.2 ст.252 КЗпП є передчасним та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Крім того, як зазначив у своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, суди не надали належної оцінки відмові Первинної профспілкової організації у наданні згоди на звільнення позивача та не врахували, що відповідач звернувся із поданням до профспілкового органу передчасно - до отримання відмови працівника працювати за нових умов праці. Указана обставина була зазначена як одна із причин відмови профспілкового органу у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1

Також, як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ судами не враховане роз»яснення викладене у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року із послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів», та не встановлено належним чином, чи дійсно обставини, що стали підставою для зміни істотних умов праці викликані змінами в організації виробництва і праці, як це зазначено у наказі №18 від 23.01.2015 року. При цьому, суди не перевірили на підставі належних та допустимих доказів, чи відбулося переміщення в іншу місцевість всього підприємства, чи було таким чином переведення працівника в іншу місцевість разом з підприємством.

За результатами повторного розгляду цієї справи рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року потворно відмовлено у задоволенні позову /т2 а.с.48-52/.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач оскаржила його до апеляційної інстанції та просила скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 в ДП «АМПУ» виконувала за трудовим договором на невизначений строк трудові обов»язки провідного юрисконсульта організації процедур закупівель служби організації закупівель та здійснення договірної роботи.

Місцем виконання трудових обов»язків позивачки було визначено у приміщення Міністерства інфраструктури по пр.Перемоги,№14 у м.Києві.

23.01.2015 року по ДП»АМПУ» винесений наказ №18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників», згідно якого, з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП»АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП»АМПУ» шляхом розміщення їх робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП»АМПУ» у м.Одесі, а також забезпечення економного та раціонального використання матеріальних та фінансових ресурсів підприємства /т.1 а.с.4/.

Із змісту цього наказу передбачалось переведення підрозділів та робочих місць працівників апарату управління ДП»АМПУ» до приміщень будівлі ДП»АМПУ» за адресою м.Одеса, вул.Ланжеронівська,№1.

На виконання п.3 цього наказу позивачку ОСОБА_1 було повідомлено під особистий підпис про зміни в організації виробництва, зміну істотних умов праці передбаченого зазначених наказом від 23.01.2015 року №18-к.

Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зімну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, позивачці було запропоновано продовжити виконання своїх трудових обов»язків, відповідно до укладеного сторонами трудової угоди із збереженням заробітної плати та режиму роботи з розташування робочого місця у м.Одесі.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 12.05.2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 4.11.2015 року наказ №18-к від 23.01.2015 року, винесений ДП»АМПУ» «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» визнано законним /т.2 а.с.13-16/.

Оскільки позивачка відмовилася добровільно змінювати місце виконання своїх трудових обов»язків, згідно наказу №105к 3-3 «Про припинення трудового договору» позивачку звільнено з роботи за п.6 ст.36 КЗпП, підставою якого послужила відмова від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмова від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до роз»ясень викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року із послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» слідує, що припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Колегія суддів вважає, що наказ №18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» свідчить саме про те, що підприємство має намір здійснити удосконалення реорганізації робочих місць шляхом їх розміщення поблизу виробничих потужностей, які, в основному, концентруються у м.Одесі, що дає підприємству фінансову вигоду та більш активний і безпосередній контакт з виробництвом, оптимізує управлінську діяльність та забезпечує більш досконалу організацію управління відокремленими підрозділами цього державного підприємства.

З боку керівництва ДП»АМПУ» на виконання вище зазначеного наказу №18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» є логічним переведення провідного юрисконсульта ОСОБА_1 для виконання своїх трудових обов»язків у м.Одесу, викликане саме з цією метою.

У зв»язку з цим, колегія суддів відхиляє доводи скаржника що її звільнення за п.6 ст.36 КЗпП не пов»язане із змінами в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці в ДП»АМПУ».

Між тим, відповідно до ч.ч.2,3 ст.252 КЗпП зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об»єдання професійних спілок).

Як встановлено судом, незважаючи на те, що позивачка є членом виборної первинної профспілкової організації в ДП»АМПУ», такої згоди, як на зміну умов трудового договору, так і на звільнення не було.

Згідно положень, викладених у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року при розгляді справи №6-703цс15 слідує, що відповідно до ч.7 ст.43 КЗпП рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову від продовження в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) Суд, розглядаючи трудовий спір повинен з»ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови.

При цьому, як зазначив Верховний Суду України, така обґрунтованість має бути оцінена судом виходячи із загальних принципів і засад цивільного судочинства (ст.8 Конституції України, ст.3 ЦК України, ст.ст.1,213 ЦПК) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке має означати «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Як слідує із матеріалів справи адміністрацією ДП»АМПУ» надсилався до Первинної профспілкової організації ДП»АМПУ» подання за № 02-03/95 від 10.03.2015 року про надання згоди на звільнення позивачки з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП.

На адресу Голові ДП»АМПУ» пану ОСОБА_2 за №14 від 23.03.2015 року від голови Первинної профспілкової організації ДП»АМПУ» надійшла відповідь, згідно якої слідує, що профспілка не надає згоди на звільнення позивачки з тих підстав, що адміністрацією не витриманий двомісячний термін з дня її повідомлення про зміну істотних умов праці, протягом якого позивачка має можливість висловити свою згоду чи заперечення на зміну істотних умов праці. Крім того, профспілка послалась на те, що у провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебуває у провадженні справа за позовом працівників ДП»АМПУ» щодо законності наказу №18-к від 23.01.2015 року «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників».

Враховуючи, що Первинна профспілкова організація ДП»АМПУ» не обґрунтувала свій висновок про відмову у дачі звільнення позивачки з роботи за п.6 ст.36 КЗпП, суд першої інстанції обґрунтовано взяв указану обставину до уваги і обгрунтовано вважав, що адміністрацією дотримано вимог чинного трудового законодавства при звільненні позивачки з роботи в цій частині.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: