Дата документу 18.01.2016
Справа N 320/6813/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"18" січня 2016 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:
головуючого - судді Кучеренко Н.В.
при секретарі - Левандовській О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру, за участю третьої особи - ОСОБА_3,
Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 зобов'язавши відповідача надати йому ключі від даної квартири, вселити його у квартиру АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. Позов обґрунтовано тим, що між ним та ОСОБА_3 24 грудня 2011 року був укладений договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_3 передав йому у власність грошові кошти в розмірі 163 000 грн. терміном на два роки до 24 грудня 2013 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань по договору позики грошей між позивачем та ОСОБА_3 24 грудня 2011 року був укладений іпотечний договір, відповідно до якого позивач передав ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 Також, 14 грудня 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір про внесення змін і доповнень до іпотечного договору, відповідно до якого подовжено термін повернення грошових коштів до 14 січня 2015 року та встановлено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. 12 січня 2015 року між ОСОБА_3 та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність відповідача квартиру АДРЕСА_1 що належить позивачу. Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення було задоволено повністю. ОСОБА_1 було виселено з квартири АДРЕСА_1 Однак, незважаючи на те, що рішення суду від 09 червня 2015 року про виселення позивача не набрало законної сили, відповідач та ОСОБА_3 11 липня 2015 року у відсутність позивача змінили замки від вхідної двері квартири, вселились в дану квартиру, не впускають позивача в квартиру, чим позбавили позивача права користування квартирою, його особистими речами, які залишились в квартирі.
В судове засідання позивач не з'явився, від нього надійшла заява про слухання справи без його участі, на задоволенні позову наполягає в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2, її представник ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, не повідомили суд про причини неявки, про час і дату судового засідання були повідомлені належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за їх відсутності від них не надходило. В попередніх судових засіданнях позов не визнають в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що позивач передав ключі від вхідної двері спірної квартири в добровільному порядку. Дійсно, ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів, однак в їх діях порушень норм діючого законодавства не встановлено. На теперішній час, ОСОБА_2 є власником спірної квартири та не бажає, щоб ОСОБА_1 вселявся у її квартиру. Вважають, що діям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правоохоронними органами надана правова оцінка та посилання позивача, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселились самовільно є нікчемним. Також зазначили, що ОСОБА_1 звернувшись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу усвідомлює, що власником квартири є ОСОБА_2 та навіть у разі визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, квартира залишиться у володінні ОСОБА_2, оскільки позовних вимог про витребування з її володіння ОСОБА_1 не заявлено.
Для уникнення зловживань з боку учасників процесу з метою затягування судового розгляду суд повинен активно сприяти забезпеченню пришвидшення судового розгляду, додержуючись при цьому неупередженості та процесуальних прав сторін.
Отже, суд визнає їх неявку неповажною, невиправданою та вважає можливим розглянути справу за їх відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При винесенні рішення судом враховані раніше дані пояснення відповідачки та третьої особи в судових засіданнях.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви позивача про слухання справи за його відсутності та в зв'язку з неявкою відповідача, її представника та третьої особи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 24 грудня 2011 року був укладений договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г., реєстровий № 6846, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність позивача грошові кошти в розмірі 163 000 грн. терміном на два роки до 24 грудня 2013 року, а позивач зобов'язався повертати позику частками згідно графіку повернення грошових коштів /а.с.18,19/.
В якості забезпечення виконання зобов'язань по договору позики грошей між позивачем та ОСОБА_3 24 грудня 2011 року був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 6847, відповідно до якого позивач передав ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 яка складається з однієї житлової кімнати та має розмір загальної площі 38,4 кв.м., житлової площі 20,0 кв.м /а.с.20-26/.
Також, 14 грудня 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір про внесення змін і доповнень до іпотечного договору, посвідченого ОСОБА_5, приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу, 24 грудня 2011 року, реєстровий № 6847, відповідно до якого подовжено термін повернення грошових коштів до 14 січня 2015 року та встановлено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки /а.с.27-29/.
12 січня 2015 року між ОСОБА_3, що діяв на підставі договору позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г., реєстровий № 6846, іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г., реєстровий № 6847 та договору про внесення змін і доповнень до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г., реєстровий № 6013, та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г., реєстровий № 139, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність відповідача квартиру АДРЕСА_1 що належить позивачу /а.с.30-32/.
Не погоджуючись з вказаним договором, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, та ухвалою № 320/5263/15-від 22 червня 2015 року провадження по вказаній справі було відкрито /а.с.16/.
Крім того, заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення було задоволено повністю. ОСОБА_1 було виселено з квартири АДРЕСА_1 однак ухвалою суду від 28 жовтня 2015 року заочне рішення від 09 червня 2015 року було скасовано та справу призначено до слухання /а.с.10-12, 126/.
Незважаючи на те, що рішення суду від 09 червня 2015 року про виселення позивача не набрало законної сили, відповідач та ОСОБА_3 11 липня 2015 року у відсутність позивача змінили замки від вхідної двері квартири АДРЕСА_1 вселились в дану квартиру, не впускають позивача в квартиру, чим позбавили позивача права користування квартирою, його особистими речами, які залишились в квартирі.
Як вбачається, з ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 липня 2015 року, 14 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів з заявою про кримінальне правопорушення з приводу вищевказаних обставин, при цьому згідно відповіді начальника Мелітопольського МВ ГУМВС України від 16 липня 2015 року за наслідками проведеної перевірки за його заявою, факти порушень вимог чинного законодавства не виявлені. Однак, вказаною ухвалою скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність заступника начальника Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволено. Зобов'язано т.в.з. начальника Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області Лізогубова Д.С., внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та провести досудове розслідування по факту скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, ОСОБА_3 /а.с17/.
Також, з даного приводу в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 в судовому засіданні показали, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира. Їм відомо зі слів ОСОБА_1, що між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, однак кошти він не брав, а був лише поручителем. Про намір продати квартиру ОСОБА_1 їм ніколи не говорив. Приблизно всередині липня 2015 року їм стало відомо, що ОСОБА_1 прийшовши додому, не зміг потрапити всередину квартири, оскільки замки від вхідних дверей в квартирі були змінені та в квартирі залишались його речі. З цього приводу ОСОБА_1 викликав міліцію та телебачення. Коли приїхали працівники міліції, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомили, що дане нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_2, а не ОСОБА_1
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що в липні 2015 року ОСОБА_2 запросила прибрати квартиру. В другій половині наступного дня вона разом з ОСОБА_2 підійшли до будинку АДРЕСА_1 з якого згодом вийшов чоловік та передав їм ключі. Під час їх розмови також був присутній ОСОБА_3 Ключі чоловік передав в добровільному порядку, як їй потім стало відомо, що чоловіка звуть ОСОБА_1 Після розмови та передачі ключів, вони піднялись у квартиру, де вона залишилась прибирати.
Отже, з показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_1 не мав наміру продавати квартиру, однак з липня 2015 року не зміг потрапити всередину квартири, оскільки замки від вхідних дверей в квартирі були змінені, внаслідок дій ОСОБА_2, ОСОБА_3, які вселились в дану квартиру, не впускають позивача в квартиру, чим позбавили позивача права користування квартирою, його особистими речами, які залишились в квартирі. Суд вважає, що відсутні підстави не довіряти показанням вказаних свідків, оскільки їх показання не суперечать одне одному та підтверджуються зібраними по справі доказами.
Пояснення свідка ОСОБА_7 щодо того, що ОСОБА_1 добровільно передав ключі від вхідної двері спірної квартири, суд не може прийняти до уваги, оскільки вказані пояснення спростовуються матеріалами справи, а саме численними зверненнями ОСОБА_1 до правоохоронних органів та суду /а.с.2-5,10,13,16,17,117,119-122,126/.
Також, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на обґрунтування своїх заперечень проти позову, оскільки в ході судового розгляду за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність заступника начальника Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчим суддею було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самовільно зайняли належну заявнику на праві особистої власності квартиру, змінили замки на вхідній двері квартири та ОСОБА_1 не може потрапити у належне йому житло /а.с.17/.
До того, слід зазначити, що в своїх запереченнях проти позову відповідач ОСОБА_2 допускає, що договір купівлі-продажу спірної квартири, що став підставою набуття нею права власності, може бути скасовано, що ставить під сумнів його відповідності вимогам діючого законодавства.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
За ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Таким чином, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру, за участю третьої особи - ОСОБА_3 підлягає повному задоволенню.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.
Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 109 ЖК України, ст.ст. 311, 379 ЦК України, Рішенням Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004, ст.ст. 4, 11, 14, 15, 57, 58, 59, 60, 61, 88, 107, 197, 208, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру, за участю третьої особи - ОСОБА_3 - задовольнити повністю.
Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 зобов'язавши ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від даної квартири.
Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, (РНОКПП НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1, (РНОКПП НОМЕР_2), витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривень 60 копійок.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.В.Кучеренко