Справа № 456/2076/15-ц
Провадження № 2/456/122/2016
РІШЕННЯ

іменем України

23 березня 2016 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Микитчина І. М. ,

при секретарі Свержинській І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права на спадщину та визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку,

ВСТАНОВИВ :

позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до відповідачів та просить суд продовжити термін звернення до суду;

- визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті її мами ОСОБА_5 на земельну ділянку /рілля/, площею 9 948 кв.м та земельну ділянку /сіножать/, площею 2 236 кв.м.;

- визнати за нею право власності на 1 / 2 частину будинку № 7 по вулиці О.Довбуша в селі Довге Стрийського району Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті 20 березня 2003 року її матері ОСОБА_5;.

- визнати за нею право власності на 1 / 2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0006, площею 937 кв.м. та 1/ 2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0022, площею 10451 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_5, яка померла 20 березня 2003 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №7 по вулиці О. Довбуша в селі Довге Стрийського району Львіської області, який укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 17 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 3003.

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - її рідні брати.

Їхня мати - ОСОБА_5 померла 20.03.2003 року в селі Довге Стрийського району Львівської області. Після її смерті відкрилась спадщина, в яку входили житловий будинок № 7 по вулиці Довбуша в селі Довге Стрийського району Львівської області та земельні ділянки.

Відповідач ОСОБА_3 не претендував на будь-яку спадщину після смерті матері, а їй відповідач ОСОБА_2 сказав про те, що мама при житті склала заповіт, згідно якого все своє майно вона заповіла йому. Не перевіряючи, вона повірила братові.

Вона знала, що мама 30.08.2000 року складала заповіт, заповівши їй земельну ділянку /пай/ згідно сертифікату Серії JIB № 096289, але так як брат повідомив, що мама після цього склала новий заповіт, який скасовує попередній, вона не зверталась за оформленням спадщини на цю земельну ділянку.

Відповідач оформив на себе право власності на будинок № 7 по вулиці Довбуша в селі Довгому Стрийського району та на дві земельні ділянки - кадастрові номери :02:014:0006, площею 937 кв.м та :02:014:0022, площею 10451 кв.м.

В червні 2010 року відповідач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до її сина ОСОБА_7 з приводу земельного спору. До позовної заяви він додав заповіт від 06.06.2001 року, згідно якого їхня мати заповіла йому все своє майно. Саме тоді, побачивши цей заповіт, у неї та у її сина виникла підозра, що підпис від імені мами на заповіті - не належить їй.

Судом під час розгляду справи за позовом Сидорака до сина за клопотанням останнього була призначена почеркознавча експертиза, яка встановила, що підписи на договорі дарування її мамою - синові ОСОБА_7 незакінченого будівництвом будинку № 17 по вул. Липова Алея в с. Довгому та на заповіті в інтересах відповідача ОСОБА_2 - виконані різними особами.

Після цього справа попала в слідчі органи і науково-дослідним експертно-криміналістичним центром ГУМВС України у Львівській області 14.08.2013 року була проведена ще одна почеркознавча експертиза, яка встановила, що підпис в заповіті від 06.06.2001 року, засвідчений секретарем Станківської сільської ради, зареєстрований в книзі нотаріальних дій під № 12, виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою.

Після ознайомлення з висновком ще першої експертизи відповідач написав в суд заяву про залишення його позову з приводу земельного спору без розгляду.

В звязку з такими висновками почеркознавчої експертизи, вважаючи, що заповіт від імені мами ОСОБА_5 в інтересах відповідача ОСОБА_2 від 06.06.2001 року, засвідчений секретарем Станківської сільської ради, зареєстрований в книзі нотаріальних дій під № 12, повинен бути визнаний недійсним, вона подала в суд позовну заяву. Під час розгляду справи в суді представник відповідача ОСОБА_2 заявила клопотання про призначення комісійної експертизи, яка була проведена 17.12.2014 року і яка підтвердила висновки попередньої експертизи про те, що підпис від імені ОСОБА_5 в графі «підпис» у заповіті на користь відповідача від 06.06.2001 року виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року її позов був задоволений, а саме: визнаний недійсним заповіт, посвідчений 6 червня 2001 року секретарем Станківської сільської ради, зареєстрований в книзі нотаріальних дій під № 12, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті 20 березня 2003 року матері ОСОБА_5 від 06.12.2005 року, видане Державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори на житловий будинок № 7 по вулиці Довбуша на імя ОСОБА_8, визнано недійсним державний акт серії ЯД № 438787 від 07 червня 2007 року на право власності на земельну ділянку ні імя ОСОБА_8, кадастровий номер :02:014:0006, площею 937 кв.м. , визнано недійсним державний акт серії ЯД № 438788 від 07. 06. 2007 року на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_2, кадастровий номер :02:014:0022, площею 10451 кв.м. Так як заповіт від імені її матері ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 .Миколайовича, укладеного 06.06.2001 року в Станківській сільській раді та зареєстрований в книзі нотаріальних дій за № 12 визнаний рішенням Стрийського міськрайонного суду 10 лютого 2015 року недійсним, вона претендує на ці земельні ділянки, які заповіла їй мама, а саме: земельна ділянка /рілля/, площею 9 948 кв.м та земельна ділянка /сіножать/, площею 2 236 кв.м. Обидві земельні ділянки були приватизовані її мамою на підставі розпорядження голови Стрийської райдержадміністрації 5 червня 2002 року № 257 державний акт 1-ЛВ № 001132.

Так як їхній брат, відповідач ОСОБА_3 не претендував на спадкове майно, не звертався своєчасно за отриманням спадщини та в судовому засіданні по вказаній вище справі відмовився від спадщини, вважає, що спадкове майно крім земельних ділянок, які заповіла їй мати повинно бути поділене між двома спадкоємцями , нею та відповідачем ОСОБА_2, який хоча і незаконно, але своєчасно вступив у володіння спадковим майном. Тому кожний з них повинен спадкувати по 1 / 2 частині цього спадкового майна за законом. В судовому засіданні під час розгляду позову про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право власності відповідача на спадщину, ОСОБА_2 заявив, що спірний будинок проданий та надав суду копію цього договору купівлі продажу, з якого вона дізналась про те, що відповідач ще 17 червня 2011 року знаючи, що на той момент в органах міліції перевіряється законність заповіту продав спірний будинок громадянину ОСОБА_4, відтак даний договір купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним в повному обємі.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали позовні вимоги покликаючись на викладені в позовній заяві обставини.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_11 позовні вимоги не визнав та пояснив, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку №7 по вулиці О. Довбуша в селі Довге Стрийського району Львіської області, який укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 17 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 3003 та земельної ділянки відведеної для її обслуговування, були дотримані всі вимоги передбачені ст. 203 ЦПК України, відтак договір купівлі-продажу укладено на законних підставах і ОСОБА_4 являється добросовісним набувачем. Оскільки заповіт, посвідчений 6 червня 2001 року секретарем Станківської сільської ради, зареєстрований в книзі нотаріальних дій під № 12, визнано недійсним, то позивачка повинна спочатку звернутись до нотаріуса для оформлення спадщини на земельні ділянки в загальному порядку, а у випадку відмови до суду.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_12В та ОСОБА_13 позовні вимоги заперечили, що відповідно до презумпції невинуватості твердження представників позивачки, щодо умислу відповідача ОСОБА_2 у підробці заповіту є голослівними та безпідставними. Підтримали пояснення представника ОСОБА_4- ОСОБА_11

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не зявився, подав до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги визнав, просить справу розглядати без його участі.

Суд, заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд вважає, що позивачка пропустила строк позовної давності з поважних причин, оскільки вона дізналась про порушене її право під час розгляду справи № 456/589/2014 ц. в Стрийському міськрайонному суді, рішення по якій було прийнято 10.02.2015 року, що дало їй підстави для зверення до суду з даним позовом, а тому причини пропуску позовної давності є поважними і підлягають поновленню.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку №7 по вулиці О. Довбуша в селі Довге Стрийського району Львіської області, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 17 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 3003 та визнання за позивачкою право власності на 1 / 2 частину будинку № 7 по вулиці О.Довбуша в селі Довге Стрийського району Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті 20 березня 2003 року її матері ОСОБА_5, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Стрийського міськрайонного суду перебувала цивільна справа №2-2292/2010 за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_7, Станківської сільської ради про визнаня права користування земельною ділянкою, яка ухвалою суду від 06.12.2011 року за заявою ОСОБА_2 залишена без розгляду. В процесі розгляду вищевказаної справи судом призначалась судово-почеркознавча експертиза , згідно висновку якої від 10.05.2011 року було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 в графі «Підпис» у заповіті від 06.06.2001 року виконаний не ОСОБА_5, а різними особами.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку №7 по вулиці О. Довбуша в селі Довге Стрийського району Львіської області, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 він був укладений 17 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 3003.

Відповідно до ст. 230 ЦК якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку №7 по вулиці О. Довбуша в селі Довге Стрийського району Львіської області з ОСОБА_4, що мало місце 17.06.2011 р. достовірно знав про те, що право власності на спірний будинок ним було оформлено на підставі підробленого заповіту, що було підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертиза від 10.05.2011 року, чим ввів оману покупця ОСОБА_4, а тому вищевказаний договір слід визнати недійсним.

ОСОБА_4, як добросовісний набувач та особа яку ввели в оману під час укладення договору купівлі - продажу, згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України має право на відшкодування збитків у подвійному розмірі та моральної шкоди.

Визначаючи норми матеріального права, що підлягають застосуванню при визнанні за позивачкою права власності на ? частину спірного будинку та надаючи правову кваліфікацію фактично існуючим між сторонами по справі правовідносинам суд виходить з п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з яким він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, а тому суд, керуючись п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України застосовує положення Цивільного кодексу в редакції 1963 року.

Окрім цього, як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК У PCP.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року встановлено, що ОСОБА_5 померла 20.03.2003 року. У неї було шестеро дітей, з яких живими залишились: ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Також даним рішенням визнаний недійсним заповіт, посвідчений 6 червня 2001 року секретарем Станківської сільської ради, зареєстрований в книзі нотаріальних дій під № 12, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті 20 березня 2003 року матері ОСОБА_5 від 06.12.2005 року, видане Державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори на житловий будинок № 7 по вулиці Довбуша на імя ОСОБА_2, визнано недійсним державний акт серії ЯД № 438787 від 07 червня 2007 року на право власності на земельну ділянку ні імя ОСОБА_8, кадастровий номер :02:014:0006, площею 937 кв.м. , визнано недійсним державний акт серії ЯД № 438788 від 07. 06. 2007 року на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_2, кадастровий номер :02:014:0022, площею 1051 кв.м.

На підставі вищенаведеного, сторони по справі мають право на спадкування майна після смерті матері ОСОБА_5 на загальних підставах за законом відповідно до ст.ст. 527, 529 ЦК України 1963 р.

Відтак суд приходить до висновку, що за ОСОБА_1, як спадкоємцем першої черги, слід визнати право власності на 1 / 2 частину будинку № 7 по вулиці О.Довбуша в селі Довге Стрийського району Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті 20 березня 2003 року її матері ОСОБА_5, так як її рідний брат ОСОБА_3 відмовився від спадщини.

Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на 1 / 2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0006, площею 937 кв.м. та на 1/ 2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0022, площею 10451 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_5, яка померла 20 березня 2003 року суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що згідно договорів купівлі продажу земельних ділянок від 17.06.2011 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_4О земельну ділянку кадастровий номер :02:014:0006 площею 937 кв.м для обслуговування житлового будинку реєтровий №3007 та земельну ділянку кадастровий номер :02:014:0022, площею 1041 кв.м. реєстровий номер 3011.

Хоча вищевказані договори, як і договір купівлі-продажу спірного житлового будинку були також укладені внаслідок введення в оману ОСОБА_2 покупця ОСОБА_4, а позивачкою в позовній заяві не ставиться питання про їх скасування, то позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині визнаня за позивачкою права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті її мами ОСОБА_5 на земельну ділянку /рілля/, площею 9 948 кв.м та земельну ділянку /сіножать/, площею 2 236 кв.м.

В судовому засіданні встановлено, що 30.08.2000 року ОСОБА_5 заповіла своїй дочці позивачці ОСОБА_1 середню земельну частку (пай) згідно сертифікату серія ЛВ № 096289 .

Відповідно до ч.4 ст.1254 якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року визнаний недійсним заповіт, посвідчений 6 червня 2001 року секретарем Станківської сільської ради, зареєстрований в книзі нотаріальних дій під № 12, оскільки підпис в заповіті виконано не ОСОБА_5

Відтак в судовому засіданні встановлено, що останнім заповітом вчиненим померлою ОСОБА_5Я, є заповіт 30.08.2000 року, який є дійсним на даний час.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що позивачка з даною позовною вимогою передчасно звернулась до суду, оскільки після визнання недійсним заповіту від 6 червня 2001 року, вона не зверталась в нотаріальну контору для оформлення права на спадщину і їй в цьому було відмовлено, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Керуючись ст., ст. 10, 60, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, п.5 ст. 203, ч.3 ст. 215, ст.230, 256, 267 1216, 1220, 1258,1261, 1268, Цивільного Кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

поновити строк звернення до суду.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №7 по вулиці О. Довбуша в селі Довге Стрийського району Львіської області, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 17 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 3003.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частину будинку № 7 по вулиці О.Довбуша в селі Довге Стрийського району Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті 20 березня 2003 року її матері ОСОБА_5.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його отримання.

Головуючий-суддя ОСОБА_15