Справа № 309/2772/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Леска В.В., Мацунича М.В.,

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Закарпатської області на рішення Хустського районного суду від 26 липня 2016 року по справі за позовом Хустського міжрайонного прокурора в інтересах держави до Хустської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Управління Держземагенства в Хустському районі, про визнання недійсним та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року Хустський міжрайонний в інтересах держави звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позову посилався на те, що за дорученням прокуратури Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області (далі по тексту - ДІ) проведено позапланову перевірку додержання вимог земельного законодавства.

За результатами проведеної перевірки ДІ 06.06.2013 року складено акт, в якому зазначено, що розпорядженням голови Хустської РДА №219 від 16.05.2006 року надано дозвіл на розробку проекту відводу земельної ділянки площею 1,00 га безоплатно у приватну власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу в ур. «Дубники» на території Драгівської сільської ради гр. ОСОБА_2, мешканцю с.Драгово, вул. Зарічна, 23, за межами населеного пункту.

На підставі даного розпорядження ОСОБА_2 виготовлено Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК № 012597.

Однак такий акт виданий всупереч вимог земельного законодавства, а саме Закону України «Про землеустрій», ч.ч.6-10 ст. 118 ЗК України, так як технічна документація із землеустрою щодо посвідчення права приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_2 погоджена тільки Хустський районним відділом земельних ресурсів та Хустський районним відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства.

Підставою для видачі державного акту зазначено розпорядження голови Хустської РДА №219 від 16.05.2006 року, яким лише надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, а розпорядження про передачу земельної ділянки у власність не приймалося.

Посилаюсь на викладене, просив суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК №012597 від 19.07.2006 року, загальною площею 1,00 га виданого ОСОБА_2 в ур. «Дубники» на території Драгівської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства та повернути таку земельну ділянку до земель запасу.

В процесі розгляду справи, прокурор уточнив позовні вимоги та остаточно просив суд: 1) визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК №012597 від 19.07.2006 року, загальною площею 1,00 га виданого ОСОБА_2 в ур. «Дубники» на території Драгівської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства; 2) повернути в державну власність земельну ділянку площею 0,75 га, яка належить на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК №012597 від 19.07.2006 року ОСОБА_2; 3) визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ №440294, загальною площею 0,25 га виданий ОСОБА_3 в ур. «Дубники» на території Драгівської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства; 4) витребувати від ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства за адресою с.Драгово ур. «Дубники», яка належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №440294 та повернути вказану земельну ділянку у державну власність.

Уточнені позовні вимоги вмотивовано тим, що в ході судового розгляду встановлено, що гр. ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 16.04.2009 року відчужив ОСОБА_3 1/4 частини земельної ділянки, яка належала йому на підставі державного акту серії ЗК №012597. Після чого гр. ОСОБА_3 виготовив державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ №440294, загальною площею 0,25 га.

Ухвалою Хустського районного суду від 03.08.2015 року залучено ОСОБА_3 у якості співвідповідача по даній справі (а.с.71, 72).

Рішенням Хустського районного суду від 26 липня 2016 року відмовлено прокурору в задоволенні позовних вимог.

На дане рішення прокуратура Закарпатської області подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що суд не врахував, що про порушення дотримання вимог земельного законодавства стало відомо лише після складання перевірки Держсільгоспінспекції, а тому строк позовної давності не пропущено. Також вважає безпідставним посилання суду на рішення Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи стверджено, що п.48 розпорядження голови Хустської районної державної адміністрації від 16.05.2006 року №219 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відводу земельної ділянки площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства і з земель запасу в урочищі «Дубники» на території Драгівської сільської ради, за межами населеного пункту (а.с.8, 9).

На підставі вказаного розпорядження був виготовлений та виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК №012597 від 19.07.2006 року громадянину ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,00 га, що розташована в с.Драгово, ур. «Дубники», з цільовими призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.10).

06.06.2013 року ДІ складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства з якого вбачається, що вказаний державний акт виготовлено з порушенням вимог земельного законодавства, а саме технічна документація із землеустрою щодо посвідчення права приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_2 погоджена тільки Хустський районним відділом земельних ресурсів та Хустський районним відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства. Також проект відведення земельної ділянки не затверджувався РДА і така не приймала рішення про передачу землі у власність (а.с.11, 12).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором пропущено строк позовної давності. Також судом зазначено, що позбавлення відповідачів права власності суперечить статті 1 Першого протоколу ЄКЗПЛ, виходячи з усталеної практики ЄСПЛ.

Однак з такою мотивацією суду першої інстанції, щодо відмови в задоволенні позову прокурора, не може повністю погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Як розяснено в п.11 Постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, пропуск позивачем строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Разом з тим, якщо такий позов є безпідставним (необґрунтованим, недоведеним тощо), то суд повинен відмовити в позові саме з цих підстав.

З мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що суд відмовив у позові через пропуск строку позовної давності. Разом з тим, судом також зазначено про неможливість позбавлення відповідачів власності, з посиланням на практику ЄСПЛ, тобто фактично вказано про безпідставність позову.

Тобто, суд в мотивувальній частині рішення вказав дві взаємовиключні підстави для відмови в задоволенні позову, а відтак таке рішення не може залишатися в силі.

При цьому, колегія суддів в першу чергу повинна перевірити висновок суду про безпідставність позову, адже від цього залежить можливість застосування судом строків позовної давності.

Як уже було вищевказано, спірну земельну ділянку ОСОБА_2 отримав в порядку безоплатної приватизації, яка врегульована ст. 118 ЗК України.

Згідно ч.ч.6-10 ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на моменти винесення розпорядження та виготовлення державного акту), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Всупереч вказаному, проект відведення не був погоджений всіма необхідними органами. Більше того, всупереч ч.10 ст. 118 ЗК України, Хустська РДА не розглядала такий проект та не приймала рішення про передачу земельної ділянки у власність. Державний акт видано на підставі розпорядження про надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки, що не допускається.

Вказане свідчить, що державний акт серії ЗК №012597 від 19.07.2006 року виготовлено з порушенням норм чинного на той час земельного законодавства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позов прокурора не є безпідставним, такий позов є належним чином обґрунтований, а відтак наявне порушення права.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску прокурором строків позовної давності.

При цьому колегія суддів відхиляє твердження прокурора про те, що строк почав спливати з моменту складання ДІ акту від 06.06.2013 року, з посиланням на те, що саме тоді прокурор дізнався про пушення прав та інтересів держави, з наступних підстав.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічного висновку (щодо презумпції обізнаності) дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові №6-152цс14 від 29.10.2014 року.

В даному випадку слід враховувати, що починаючи з 16.05.2006 року (дата винесення розпорядження) аж до 15.07.2015 року, діяльність прокуратури регулювалася Законом України «Про прокуратуру» від 1991 року. Згідно даного Закону до повноважень прокуратури входив також нагляд за додержанням і застосуванням законів. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» від 1991 року предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Тобто, за період починаючи з 16.05.2006 року до моменту звернення до суду 17.07.2014 року (більше восьми років), прокуратура, як орган державної влади, згідно чинного на той час законодавства, була наділена значними дискреційними повноваженнями, щодо здійснення нагляду за додержанням і застосуванням законів, а відтак прокуратура мала реальну можливість довідатись про існування розпорядження №219 від 16.05.2006 року, в тому числі й про виданий на його підставі державний акт, а відтак і про порушення прав та інтересів держави таким актом.

Тобто про порушення прав та інтересів держави прокурор мав обєктивну можливість дізнатися значно раніше ніж 06.06.2013 року.

Враховуючи значний проміжок часу, що минув з моменту виготовлення державного акту до звернення прокурора з позовом (майже вісім років), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск строків позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Такий висновок узгоджується з принципом юридичної визначеності, що забезпечує сталість цивільних відносин та який імплікований Конвенцією і становить один із основних елементів верховенства права, згідно усталеної практики ЄСПЛ з приводу тлумачення ч.1 ст.6 ЄКЗПЛ.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування щодо підстави для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи вищенаведене та керуючись вимогами ст. 256, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 303, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш л а :

апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області задовольнити частково.

Змінити рішення Хустського районного суду від 26 липня 2016 року щодо його мотивувальної частини, а саме виключити з неї посилання на безпідставність позову Хустського міжрайонного прокурора.

Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишити без змін, доповнивши таку після слів «земельної ділянки» словами : «за спливом строку позовної давності».

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді