АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2151/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 59 Троян Т.Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівПодороги В. М., Демченка В. А.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

з участю представника відповідача ОСОБА_6, позивача ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9, третя особа Служба у справах дітей Черкаської обласної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_9 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи вимоги тим, що 29 квітня 2011 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 у відділі реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому.

21 лютого 2012 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з матір'ю.

30 листопада 2011 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення аліментів, відповідно до якого з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дітей.

Позивачка зазначила, що з 07 січня 2011 року сімейних та подружніх стосунків з ОСОБА_9 не підтримують, після розірвання шлюбу проживають окремо. З моменту розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дітей, ОСОБА_9 з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дітьми, участі в житті доньок свідомо не приймає.

Вказувала, що для покращення світогляду доньок, їх фізичного, духовного та морального розвитку має намір разом з ними відвідати Федеративну Республіку Німеччину. Однак на її прохання до ОСОБА_9 надати нотаріальну згоду на виїзд їх доньок закордон в її супроводі, вона отримувала невмотивовану відмову.

Вважає, що ОСОБА_9 безпідставно не дає їй згоди на виїзд дітей за кордон, діючи таким чином всупереч інтересів дітей.

Неодноразово змінюючи позовні вимоги, ОСОБА_7 просила суд: надати ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 дозвіл на тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон, без дозволу батька дітей - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4, терміном з моменту винесення рішення до 01 лютого 2017 р.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2016 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9, третя особа - Служба у справах дітей Черкаської обласної державної адміністрації - задоволено частково.

Надано ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, дозвіл на тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 - за кордон, в Федеративну Республіку Німеччину, без дозволу батька дітей ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, терміном з моменту набрання рішенням суду законної сили до 01 лютого 2017 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у серпні 2016 року ОСОБА_9 звернувся з апеляційною скаргою.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, необ'єктивним, однобічним, без будь-якого врахування чи спростування доводів відповідача та його прав як батька дітей. Оскільки суд не визначився з періодом на який можуть бути вивезені діти, залишив поза увагою ту обставину, що він як батько належно виконує свої обов'язки, а позивач, навпаки, перешкоджає йому в цьому. Що суд не врахував відсутність доказів ненадання ним дозволу та ту обставину, що позивач не враховує інтересів дітей та не піклується про їх безпеку, оскільки має намір здійснити поїздку до ФРН, де існує загроза терактів, а також у час навчання дітей в школі. Крім того суд не врахував, що зі сторони позивача існує небезпека вивезення дітей за кордон на ПМП без його згоди під виглядом отримання тимчасового дозволу, який надав суд.

Апелянт просить суд скасувати рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 19 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 313 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції врахував зазначені норми права та дійшов до обгрунтованого висновку про наявність спору між батьками та можливість задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 від шлюбу, який було розірвано 21 лютого 2012 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси, мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з матір'ю.

ОСОБА_7, маючи можливість та бажання відвідати з дітьми Федеративну Республіку Німеччину, де проживає її рідна сестра, зверталася з пропозицією до колишнього чоловіка ОСОБА_9 про надання ним дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, однак отримала відмову, що змусило її звернутися до суду з даним позовом.

У ході розгляду зазначеного позову судом першої інстанції , ОСОБА_9 заперечував проти його задоволення, при цьому підтвердивши той факт, що позивач зверталася з пропозицією вирішити це питання в добровільному порядку, шляхом надання нотаріально посвідченої згоди, але домовленості здобуто не було /а.с.20/ .

Тому посилання ОСОБА_9 в апеляційній скарзі на ту обставину, що в нього був відсутній спір з позивачем з приводу можливості короткострокового виїзду дітей за кордон, не відповідають дійсності. Про наявність такого спору свідчить й той факт, що і під час розгляду справи позивач та відповідач не змогли вирішити питання в позасудовому порядку.

Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», питання про виїзд неповнолітнього за кордон, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строк та мету виїзду.

Розглядаючи спір, суд належним чином перевірив зазначені питання.

При цьому суд встановивши, що країною, яку позивач має намір відвідати разом з дітьми, є Федеративна Республіка Німеччина, що строк на який вона має намір виїхати з дітьми є обмежений конкретним часовим відрізком, а метою виїзду є відвідини сестри позивачки (яка надала передбачений законодавством ФРН виклик, на підставі якого може бути видана віза для в'їзду в ФРН) та культурний розвиток дітей, дійшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для надання такого дозволу, враховуючи, що ОСОБА_9 відмовляється його надати.

А доводи ОСОБА_9 про помилковість судового рішення є безпідставними та не обґрунтованими.

Зокрема безпідставним є посилання апелянта на терористичну загрозу відвідання ФРН, оскільки від МЗС України ні на час розгляду справи судом першої інстанції, ні на час її розгляду апеляційним судом, не було жодних застережень для громадян України про терористичну небезпеку для відвідування ФРН.

Також необґрунтованим є посилання ОСОБА_9 й на ту обставину, що суд не визначив часовий проміжок надання дозволу, оскільки з резолютивної частини рішення вбачається, що дозвіл наданий з моменту набрання рішенням суду законної сили, який визначається відповідно до положень ст.223 ЦПК України, та до 01 лютого 2017 року.

А враховуючи, що для відвідування ФРН необхідно отримати візу в посольстві даної держави, на що потрібен певний проміжок часу, то цей період є достатнім та розумним строком протягом якого позивач може вирішити питання організації виїзду, здійснити саму поїзду та повернутися в Україну. А короткостроковість та одноразовість виїзду, не обмежить відповідача в реалізації ним права на участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

Крім того, в період, що визначений судом для виїзду дітей за кордон, законодавством України передбачено шкільні канікули, протягом яких якраз і можлива поїздка дітей.

При цьому відповідач як батько не позбавлений права контролю за часом їх виїзду за кордон з матір'ю. А твердження про намір позивача вивезти дітей в час навчання не підтверджені доказами, навпаки, враховуючи, що ОСОБА_7 працює вчителькою, саме час перебування дітей на канікулах є для неї єдино можливим для такої поїздки.

Необґрунтованим є посилання відповідача й на можливість за даним рішенням вивезення дітей за кордон на постійне місце проживання. Оскільки, по-перше судом надано дозвіл обмежений часом, на який і має бути видана віза, а по-друге, виклик на відвідання ФРН /а.с.11-13/ також чітко передбачає можливість лише тимчасового в'їзду позивача та її дітей до ФРН, з покладенням зобов'язання на сторону, що приймає, обов'язків щодо виїзду з держави. А у колегії суддів відсутні підстави для сумнівів щодо можливої бездіяльності контролюючих органів ФРН в разі порушення позивачем строків перебування дітей за кордоном, визначений рішенням суду. І по-третє, позивач по справі ОСОБА_7 має в Україні у власності житло та роботу, а відповідач не надав доказів, що вона з метою виїзду за кордон на постійне місце проживання вчиняє дії, спрямовані на відчудження її житла, та має намір звільнитися з роботи.

Інші питання й обставини, про які вказує ОСОБА_9, заперечуючи проти вимог позовної заяви, в тому числі щодо недосягнення сторонами згоди з приводу порядку участі батька у вихованні дітей, не стосуються предмету даного спору та, при наявності підстав і відповідного позову, можуть бути предметом розгляду в іншому провадженні, оскільки з зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 не звертався.

Ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, обґрунтованим, постановленим на зібраних по справі доказах, які надали суду сторони. Відповідає вимогам матеріального і процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом судового розгляду, суд дав їм належну оцінку і вони не дають підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2016 року - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9, третя особа Служба у справах дітей Черкаської обласної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу проголошення.

Головуючий :

Судді :