Справа № 443/787/15 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/5032/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Куцика І.Б.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що відповідачі поширювали про нього неправдиві вигадки невизначеному колу осіб, що в результаті послужило перенесенням цих неправдивих вигадок на процесуальні документи.

Просить рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 12 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідачів про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідачі у справі - його колишні сват та невістка, стосунки із якими після розірвання шлюбу його сина із останньою, погіршились. З приводу крадіжок, належного йому майна відповідачами він змушений був звертатись у прокуратуру Жидачівського району Львівської області. В ході проведення досудового розслідування відповідачі були допитані в якості свідків та при цьому відповідач ОСОБА_5 у свої показах слідчому вказала, що позивач "є неадекватною і психічно хворою людиною, яка постійно придумує різні нісенітниці, які не мають реального підтвердження і здорового глузду", а відповідач ОСОБА_4 вказав, що позивач "є людиною неповна розуму, психічно хворим чоловіком, який потребує стаціонарного лікування у спеціальних медзакладах". Тобто відповідачі поширювали про нього неправдиву та недостовірну інформацію, яка принижує його честь та гідність, оскільки він ніколи перебував та не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра. Також розповсюдженням позивачами неправдивих вигадок щодо його особи, йому було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у моральних переживаннях, неспокою, відчуттям несправедливості, що негативно вплинуло на стан його здоров'я, а також порушились його нормальні життєві зв'язки.

Просив зобов'язати відповідачів у справі через місцеву газету "Новий час" спростувати неправдиву та недостовірну інформацію, подану слідчим органам Жидачівського РВ ГУМВСУ, яка була відображена у постанові про закриття кримінального провадження від 26 червня 2014 року, шляхом публікації повідомлення та вибачення про недостовірність інформації; стягнути з відповідачів у справі на його користь спричинену моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні даного позову районний суд виходив з того, що інформація, зазначена у постанові про закриття кримінального провадження стосовно позивача ОСОБА_2 не може вважатися поширенням неправдивих відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію позивача.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи установлено, що у провадженні старшого слідчого СВ Жидачівського РВ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_6 перебувало кримінальне провадження №0000004 від 28 березня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та при цьому своєю постановою від 26 червня 2014 року вказане кримінальне провадження було закрито у зв'язку із відсутністю у кримінальному провадженні складу кримінального правопорушення (а.с.6).

Статтею 269 ЦК України визначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту.

Види особистих немайнових прав, перелік яких не є вичерпним, визначений статтею 270 ЦК України.

Одними із таких прав є право на повагу до гідності та честі особи та право на недоторканість ділової репутації.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст.3,28).

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ст.299 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Пунктами 18,19 Постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності колегія суддів вважає, що оцінка особи позивача, яка викладена у постанові про закриття кримінального провадження, яку він вважає недостовірною, носить характер оціночного судження, не містять фактичних даних, не убачається також, що інформація у постанові була спрямована на приниження честі та гідності позивача чи його ділової репутації.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження № №0000004 від 28 березня 2014 року та протоколу допиту свідка ОСОБА_5 від 24 квітня 2014 року, остання не поширювала жодних відомостей, які б принижували честь та гідність позивача (а.с. 32 матеріалів кримінального провадження), а відповідач ОСОБА_4 в межах даного кримінального провадження не допитувався.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність вимог в цілому, в тому числі і про відшкодування моральної шкоди, оскільки неправомірності дій відповідачів не встановлено і позивачем не доведено, що постановою про закриття кримінального провадження відповідачами було поширено недостовірну інформацію.

Мотиви апеляційної скарги про те, що суд не дослідив всі докази та не встановив дійсні правовідносини, спростовано матеріалами справи. Виходячи з мотивів рішення, судом проаналізовано всі докази, подані сторонами в тому числі на предмет їх належності та допустимості з врахуванням предмету спору.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи встановленої ЦПК України, і прийнято справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування суду колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_7