Провадження № 22-ц/779/1904/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянтів ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 державної міграційної служби в Івано-Франківській області, третя особа ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення з квартири за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 21 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося в суд з вищенаведеним позовом, в обґрунтування якого зіслалося на те, що 09.07.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (в подальшому назву змінено на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_9 був укладений договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07, відповідно до якого банк надав позичальнику ОСОБА_9 кредитні кошти в сумі 40 000 доларів США в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності з оплатою за процентними ставками, встановленими договором. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії 09.07.2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у іпотеку банку нерухоме майно, а саме належну їй квартиру №66, що в будинку №32 по вул. В.Симоненка в м. Івано-Франківську. Незважаючи на взяті на себе за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії зобовязання, ОСОБА_9 належним чином їх не виконував, внаслідок чого станом на 15.05.2015 року за ним утворилась заборгованість в загальній сумі 5 016 319,23 грн., з яких: 40 000 доларів США, що еквівалентно 822 773,32 грн. - заборгованість за кредитом, 41 773,23 долари США, що еквівалентно 859 247,48 грн. заборгованість за відсотками, 3 334 298,43 грн. пеня. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.10.2009 року з ОСОБА_9 стягнуто заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07 від 09.07.2007 року в розмірі 328 909,50 грн., однак вказане рішення суду не виконано. У звязку з наведеним та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 червня 2016 року задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит». В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №1254 pv-07 від 09.07.2007 року у загальній сумі в еквіваленті до національної валюти 5 016 319,23 грн., з яких за основною сумою (тілом кредиту) 40 000 доларів США (822 773,32 грн.), за відсотками 41 773,23 долари США (859 247,48 грн.), по пені - 3 334 298,43 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру №66, загальною площею 71,3 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. В.Симоненка, 32, та належить на праві приватної власності ОСОБА_4.

Способом реалізації предмета іпотеки визначено реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленому на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» витрати зі сплати судового збору в сумі 114,70 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянти вказують, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вказаний закон забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання. Тому суд повинен був відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Крім того, суд допустив порушення норм процесуального права, оскільки ними була подана заява про перегляд заочного рішення з доказами того, що вони, їхні доньки ОСОБА_6 і ОСОБА_7, як відповідачі, та третя особа ОСОБА_9 не змогли зявитися в судове засідання з поважних причин, однак в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення їм було відмовлено. Таким чином судом порушено їх процесуальні права на подачу заперечень проти позову, доказів та пояснень по суті позовних вимог.

З цих підстав апелянти просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовити.

У засіданні апеляційного суду представник апелянтів доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник позивача в засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги не визнала, рішення суду першої інстанції вважала законним і обґрунтованим.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, представник відповідача ОСОБА_8 державної міграційної служби в Івано-Франківській області та третя особа ОСОБА_9 у засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представників апелянтів, позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не повністю.

Задовольняючи позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з невиконанням позичальником ОСОБА_9 основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, предметом якої є квартира №66, що знаходиться в будинку №32 по вул. В.Симоненка в м. Івано-Франківську та належить на праві власності ОСОБА_4, обґрунтованою є вимога позивача про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_9 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №1254 pv-07 від 09.07.2007 року у загальній сумі в еквіваленті до національної валюти 5 016 319,23 грн., з яких за основною сумою (тілом кредиту) 40 000 доларів США (822 773,32 грн.), за відсотками 41 773,23 долари США (859 247,48 грн.), по пені - 3 334 298,43 грн. При цьому, керуючись положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд вказав, що на час дії цього закону рішення суду в наведеній частині не підлягає виконанню.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 09.07.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (в подальшому назву змінено на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_9 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07, відповідно до п. 2.1. якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності у розмірі 40 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 15% річних. Згідно п. 3.2. договору позичальник зобовязався повністю повернути кредитні ресурси до 09.07.2022 року (а.с. 13-16 в т. 1).

З метою забезпечення належного виконання зобовязань за вказаним договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії, 09.07.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (в подальшому назву змінено на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки (а.с. 7-12 в т. 1), відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_4, яка є майновим поручителем за зобовязаннями ОСОБА_9, передала у іпотеку банку трьохкімнатну квартиру №66, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. В.Симоненка, буд. 32, та належить ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 14.03.2007 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, на підставі розпорядження міського голови від 09.02.2007 року за №61-р, яке зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ 04.04.2007 року в книзі 168, номер запису 6740. В пункті 1.3. договору іпотеки сторони погодили, що загальна вартість предмету іпотеки станом на дату укладення цього договору складає 262 600 грн.

Також судом встановлено, що незважаючи на взяті на себе за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії зобовязання, ОСОБА_9 належно їх не виконував, внаслідок чого позивач скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.10.2009 року стягнуто з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07 від 09.07.2007 року в розмірі 328 909,50 грн. (а.с. 20-22 в т. 1).

Згідно проведеного позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_9 за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07 від 09.07.2007 року станом на 15.05.2015 року за ним наявна заборгованість в розмірі 5 016 319,23 грн., з яких: 40 000 доларів США, що еквівалентно 822 773,32 грн. - заборгованість за кредитом, 41 773,23 долари США, що еквівалентно 859 247,48 грн. заборгованість за відсотками, 3 334 298,43 грн. пеня (а.с. 123-129 в т. 1).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно положень ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром заборгованості ОСОБА_9 за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07 від 09.07.2007 року, проведеної позивачем станом на 15.05.2015 року, в погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки.

В силу дії ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

В засіданні апеляційного суду встановлено, що поза увагою суду залишилось рішення суду першої інстанції від 02.10.2009 року про стягнення з ОСОБА_9 заборгованості за кредитним договором №1254 pv-07 від 09.07.2007 року. Суд першої інстанції всупереч вимог ст.ст. 10, 213 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не перевірив за який період був нарахований та стягнутий борг з ОСОБА_9 вказаним рішенням Івано-Франківського міського суду, з чого борг складався, а також не перевірив виконання судового рішення.

Як визнали представники сторін вказане заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 02.10.2009 року набрало законної сили, є чинним, однак боржником не виконувалось. Згідно рішення з ОСОБА_9 стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість по тілу кредиту, яка станом на 11.03.2009 року становила 40 000 доларів США, та заборгованість по процентах, яка станом на 11.03.2009 року становила 1 648,89 доларів США (а.с. 20-22 в т. 1).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за №6-1206цс15 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права стягнення процентів за договором позики за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а також на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

За даними розрахунку, проведеного позивачем станом на 15.05.2015 року (а.с. 123-129 в т. 1), заборгованість ОСОБА_9 за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07 від 09.07.2007 року за період з 11.03.2009 року по 15.05.2015 року складає в загальній сумі в еквіваленті до національної валюти 4 159 656,10 грн., з яких за відсотками 40 124,34 долари США (825 357,67 грн.), по пені - 3 334 298,43 грн.

Таким чином рішення в частині розміру заборгованості ОСОБА_9 за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07 від 09.07.2007 року станом на 15.05.2015 року, ухвалене з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що в силу дії п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення. Тому рішення в частині розміру заборгованості, в погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки слід змінити, звернувши стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_9 в розмірі 4 159 656,10 грн., з яких за відсотками 40 124,34 долари США, що в гривневому еквіваленті становить 825 357,67 грн., по пені - 3 334 298,43 грн.

За правилами ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно акту перевірки наявності та стану предмету застави і перегляду вартості предмету застави від 14 січня 2016 року (а.с. 181 в т. 1) сторони погодили, що вартість предмету іпотеки за договором іпотеки від 09.07.2007 року трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 становить 1 092 268,56 грн. Інших даних щодо початкової ціни предмета іпотеки сторони не надали.

За наведених обставин та з урахуванням того, що судом першої інстанції не визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, рішення суду в наведеній частині також слід змінити, визначивши початкову ціну предмета іпотеки в розмірі 1092268,56 грн.

Доводи апелянтів про те, що суд неправильно застосував норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вказаний закон забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання, а тому суд повинен був відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно п. 1 Закону України від 3 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Верховний Суд України у справі №6-57цс15 від 27.05.2015 року висловив правову позицію, відповідно до якої установлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону №1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині скасування реєстрації та виселення відповідачів, а також зобовязання ОСОБА_8 державної міграційної служби в Івано-Франківській області зняти з реєстрації місця проживання відповідачів, суд першої інстанції вірно виходив з того, що даний кредит не спрямовувався на придбання іпотечного житла, а тому у спірних правовідносинах виселення можливе лише за умови надання відповідачам іншого жилого приміщення, при цьому позивач не зазначив такого приміщення, а у володінні відповідачів таке житлове приміщення відсутнє.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 02.09.2015 року у справі №6-1049цс15.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» при подачі позовної заяви оплачено 114,70 грн. судового збору (а.с. 1 в т. 1), які судом на його користь стягнуто з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 1.1. ч. 2 вказаної статті (в редакції, чинній на час подання даної позовної заяви) розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» установлено у 2013 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 1147 гривень.

Таким чином, розмір судового збору за подачу даного цивільного позову становить 3441 грн.

Оскільки позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково, а саме в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4, то саме з відповідача ОСОБА_4 слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 114,70 грн., а також достягнути в дохід державного бюджету 3 026,30 грн. судового збору. Відповідно, в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення судових витрат слід відмовити.

Доводи апелянтів про те, що ними була подана заява про перегляд заочного рішення із доказами поважності причин неявки в судове засідання, однак такі судом не взято до уваги та відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, чим порушено їх процесуальні права на подачу заперечень проти позову, доказів та пояснень по суті позовних вимог, не заслуговують на увагу, так як не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Доводам представника апелянтів про те, що позивач неправильно визначив коло відповідачів за його позовними вимогами, оскільки відповідач ОСОБА_6 знята з реєстрації на проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 ще в 2009 році, ОСОБА_7 поміняла прізвище на ОСОБА_10, також в квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_11 і двоє малолітніх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13, а справа розглянута без органу опіки і піклування, участь якого є обовязковою при вирішенні спору про виселення неповнолітніх, колегією суддів не надається оцінка, оскільки апеляційна скарга не містить таких доводів. В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 525, 526, 589, 599, 610, 611, 631, 1048 ч. 1, 1049, 1056 ч.1 ЦК України, ст.ст. 4 Закону України «Про заставу», ст. ст. 5, 39, ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», п. 1, 4 Закону України від 3 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ст. ст. 10, 213, 88, 303 ЦПК України, п. 1.1. ч. 2, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 21 червня 2016 року в частині розміру заборгованості ОСОБА_9 за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07 від 09.07.2007 року, проведеної ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 15.05.2015 року, в погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, та в частині визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації змінити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_9, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса реєстрації АДРЕСА_3, на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», , за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1254 pv-07 від 09.07.2007 року у загальній сумі в еквіваленті до національної валюти 4 159 656,10 грн., з яких за відсотками 40 124,34 долари США (825 357,67 грн.), по пені - 3 334 298,43 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру №66 загальною площею 71,3 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. В.Симоненка, 32, та належить на праві приватної власності ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса реєстрації АДРЕСА_4, шляхом проведення прилюдних торгів вказаного предмета іпотеки з початковою ціною 1 092 268,56 грн.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 21 червня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» витрат зі сплати судового збору в сумі 114,70 грн. скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення судових витрат відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід державного бюджету 3 026,30 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_14