Єдиний унікальний номер 719/240/16-ц
Номер провадження 2/719/105/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року

м. Новодністровськ

Новодністровський міський суд Чернівецької області в складі:

судді Луців О.В.,

секретаря Матковської А.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Новодністровськ, Чернівецької області, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного комунального підприємства Управління «Тепловодоканал» про відшкодування моральної (немайнової) шкоди -

ВСТАНОВИВ:

10 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовною заявою до ДКП Управління «Тепловодоканал» про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач своїми неправомірними діями спричинив моральні та фізичні страждання ОСОБА_1, які позначились негативними змінами у її житті, зокрема: негативні переживання, тривога, погіршений настрій, почуття образи, обурення, приниженої гідності, що призвело до психоматичних та психоемоційних змін швидка втомлюваність, пасивність, та, як наслідок, різке погіршення стану здоровя, що проявилось у загостренні цукрового діабету.

Неправомірними діями відповідача, на думку позивача, є щомісячне протягом 2005-2012 років вивішування списків боржників ДКПУ «Тепловодоканал» із вказівкою на ОСОБА_1 як боржника; систематичне предявлення письмових претензій до останньої із вимогами щодо погашення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг; розповсюдження у засобах масової інформації, зокрема, в газеті «Наша газета» від 15.11.2012 року №44(413) «Реєстру боржників по сплаті за комунальні послуги, надані ДКП УТВК, станом на 01.11.2012 року», серед яких була вказана позивач - ОСОБА_1

При цьому, ОСОБА_1 зазначила також, що зверталась до ДКП Управління «Тепловодоканал» з проханням припинити розповсюдження недостовірної інформації та надавала докази вчасної оплати житлово-комунальних послуг, проте дії відповідача не припинялись.

В подальшому, 17.06.2015 року відповідач подав до суду позовну заяву про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, в задоволенні якого було відмовлено на підставі рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 04.03.2016 року.

Окрім того, позивач вважає, що її ділову репутацію як громадського діяча м. Новодністровськ було порушено, коли керівник ДКПУ «Тепловодоканал» наполягав на виключені ОСОБА_1 зі складу комісії з перевірки діяльності комунальних підприємств міста Новодністровськ як зацікавленої особи та боржника.

Просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну (немайнову) шкоду, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у відповідному році, починаючи з 2005 року по 2016 рік включно, у розмірі 9976 грн., враховуючи стан здоровя позивача, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_3 уточнила позовну заяву, вказавши, що неправомірними діями зі сторони відповідача є також образливе висловлювання на адресу позивача в останньому абзаці письмового заперечення відповідача, зокрема, наступна частина тексту речення «приниження гідності та честі, соціальної репутації можливе тільки в тому випадку, коли такі якості наявні, а в даному випадку». На думку позивача та її представників, дане висловлювання представника відповідача порушує честь та гідність ОСОБА_1, оскільки має образливий характер.

ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні, при цьому пояснила, що позивач не довела наявність обставин щодо вивішування списків боржників з 2005 по 2012 роки на підїздах будинків, тим більше за ініціативою керівництва ДКП УТВК «Тепловодоканал». Окрім того, заперечувала, що відповідач оприлюднив в засобах масової інформації списки боржників, так як дані списки ДКП УТВК «Тепловодоканал» як комунальне підприємство подавало в якості звіту Новодністровській міській раді Чернівецької області, яка в свою чергу, розпоряджалась даною інформацією на власний розсуд.

Також, направлення письмових претензій, на думку ОСОБА_4, не є неправомірними діями зі сторони підприємства, яке повідомляло ОСОБА_1М стосовно наявної у неї заборгованості та причини її виникнення. Вважає, що позивач не довела суду наявність причинного звязку між діями відповідача та різким погіршенням її стану здоровя внаслідок тривалих судових розглядів чи досудового врегулювання спору, при умові визнання таких дій неправомірними.

Окрім того, представник відповідача повідомила, що частина речення в її письмовому запереченні на позовну заяву, на яку посилається позивач та її представники, немає образливого характеру, оскільки ОСОБА_4 під час розгляду конкретної справи щодо стягнення заборгованості зі ОСОБА_1 через поведінку останньої засумнівалась у наявності таких якостей у позивача, однак не мала на увазі їх відсутність та образу, як стверджували позивач та її представники.

Свідок ОСОБА_5 показала, що з 2005 по 2012 роки працівники ДКПУ «Тепловодоканалу» систематично вивішували на всіх підїздах житлових будинків списки боржників із вказівкою на прізвище, імя та по-батькові боржників, а також суми заборгованості.

ОСОБА_1, допитана в якості свідка, підтвердила покази свідка ОСОБА_5, зазначивши також, що серед цих боржників завжди вказувалась також позивач, що ображало її особистість. У звязку з цим, остання зверталась неодноразово до керівництва ДКПУ «Тепловодоканалу», на що вони стверджували, що таким чином вони борються із боржниками, при цьому причину виникнення боргу ОСОБА_1 ніколи не пояснювали.

Свідок ОСОБА_6 показав, що в березні 2016 року ним була внесена кандидатура позивача до списку членів комісії, яка повинна була перевіряти діяльність комунальних підприємств міста Новодністровськ, в тому числі і відповідача, однак після заперечення керівника ДКПУ «Тепловодоканал» щодо участі ОСОБА_1 як зацікавленої особи в даній комісії, остання за розпорядження міського голови була виключена зі складу комісії. При цьому свідок зазначив, що керівник ДКПУ «Тепловодоканал» тиснув на міського голову та стверджував, що позивач є зацікавленою особою, оскільки справа щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 перебувала на розгляді в суді.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, їх доводи та заперечення, покази свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, за період з 2005 по 2012 роки щомісяця у місті Новодністровськ на підїздах житлових будинків вивішувались списки боржників, серед яких була вказана боржником ОСОБА_1, що підтверджується показами свідка ОСОБА_5 та позивача, допитаної в якості свідка.

Сторони визнали, що відповідач неодноразово в досудовому порядку в письмовій формі звертався до позивача із претензіями щодо погашення заборгованості за користування послугами з водопостачання та водовідведення.

Як вбачається з матеріалів справи, ДКП Управління «Тепловодоканал» 17.06.2015 року звернулось в суд із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з 2005 по 2015 рік, за результатами розгляду якої рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04.03.2016 року в задоволенні позову було відмовлено через недоведеність наявності у ОСОБА_1 заборгованості перед ДКП «Тепловодоканал».

Статті 10, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, суд вважає, що позивач не довела ту обставину, що ініціатором оприлюднення списків боржників шляхом їх вивішування на підїздах житлових будинків був саме відповідач, натомість доводи ОСОБА_1 та її представників стосовно того, що наявність підписів працівників ДКП Управління «Тепловодоканал» на даних списках свідчить про розповсюдження їх саме відповідачем, є лише припущеннями позивача і не ґрунтуються на доказах.

Окрім того, відповідно до ст.. 19, ч. 4 ст. 55 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1-2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів.

Пунктами 3, 5, 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі ст..ст. 15-16, 20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі примусове виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Аналізуючи положення чинного законодавства, суду стає очевидним, що оприлюднення списків боржників із вказівкою на наявну, на думку підприємства, заборгованість споживачів не являється протиправною поведінкою особи в розумінні ст.. 23 ЦК України, так як законодавством не встановлено прямої заборони підприємству у такий спосіб захищати свої права. Окрім того, надсилання на адресу позивача письмових претензій з приводу погашення заборгованості та причини її виникнення також не може вважатися неправомірними діями зі сторони відповідача, оскільки це є одним із способів досудового врегулювання спорів.

Стаття 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року №280/197-ВР передбачає, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що в одному із випусків місцевої газети «Наша газета» від 15.11.2012 року №44(413) було оприлюднено «Реєстр боржників по сплаті за комунальні послуги, надані ДКП УТВК, станом на 01.11.2012 року», серед яких була вказана позивач - ОСОБА_1 При цьому, як вбачається із матеріалів справи (а.с. 6) дана інформація була надана згідно із протокольним дорученням 26 сесії VI скликання від 30.08.2012 року.

Статті 10, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищезазначене, суд відхиляє доводи позивача щодо розповсюдження неправдивої інформації в засобах масової інформації за дорученням відповідача, оскільки ОСОБА_1 не довела наявність даних обставин належними та допустимим доказами. При цьому, помилковим є твердження представників позивача стосовно того, що автором вищевказаної публікації в засобах масової інформації є адміністрація ДКПУ «Тепловодоканал», оскільки вказівка на останню міститься в публікації, виходячи з наступного.

Як вбачається із копії публікації та встановлено судом, інформація про наявну кредиторську заборгованість була отримана Новодністровською міською радою від адміністрації ДКП УТВК в якості звіту на підставі ст.. 17 Закону №280/197-ВР, а вже оприлюднення даної інформації здійснювалось за дорученням 26 сесії VI скликання від 30.08.2012 року самою редакцією газети, а не відповідачем. Окрім того, позивач та її представники визнали, що їм достовірно не відомо, звідки редакція видання «Наша газета» отримала реєстр боржників по сплаті за комунальні послуги станом на 01.12.2012 року.

Також, згідно зі ст.ст. 509-510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

А тому, застосовування терміну «боржник» у тих чи інших письмових документах не являється образою, оскільки вказує на правовий статус особи у зобовязальних правовідносинах.

За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Зі змісту ст. 34 Конституції України вбачається, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

У ч. 1 ст. 10 Протоколу № 11 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Нормами ст.ст. 1, 5, 30 ЗУ «Про інформацію» № 2657-XII від 02.10.1992 року передбачено, що інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати права, свободи і законні інтереси інших громадян. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до розяснень, викладених в п.п. 18, 19 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, позивач повинен довести, що внаслідок поширення інформації відповідачем, було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Виходячи із вищенаведеного, твердження позивача та її представників стосовно того, що неправомірними діями зі сторони відповідача є також образливе висловлювання на адресу позивача в останньому абзаці письмового заперечення відповідача, зокрема, наступна частина тексту речення «приниження гідності та честі, соціальної репутації можливе тільки в тому випадку, коли такі якості наявні, а в даному випадку», як таке, що порушує честь та гідність ОСОБА_1 через образливий характер, є надуманими та необґрунтованими, оскільки дані висловлювання являються критичною оцінкою по відношенню до поведінки позивача та не містять фактичних тверджень.

Окрім того, позивач не заявляла самостійних позовних вимог щодо визнання даної інформації недостовірною чи її спростування, а відтак дії відповідача щодо висловлювання в своєму запереченні не можуть вважатись неправомірними або такими, що порушують честь і гідність ОСОБА_1

Також, суд не бере до уваги письмові докази, що підтверджують стан здоровя ОСОБА_1 та причини виникнення у неї захворювання «Цукровий діабет», оскільки вважає, що останні не підтверджують наявність причинного звязку між діями відповідача та погіршенням стану здоровя позивача.

Оскільки ОСОБА_1 не довела факту вчинення неправомірних дій відповідачем по відношенню до неї, суд відхиляє доводи позивача та її представників стосовно порушення ДКП УТВК «Тепловодоканал» соціальної репутації позивача, що призвело до виключення останньої зі складу комісії, яка повинна була перевіряти діяльність комунальних підприємств міста Новодністровськ. При цьому, суд враховує ту обставину, що остаточне рішення про затвердження складу комісії приймав саме міський голова, а підставою виключення ОСОБА_1 зі списків кандидатур була наявність конфлікту інтересів з огляду на те, що дана комісія повинна була перевіряти також і відповідача.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому судовий збір слід покласти на рахунок держави.

На підставі ч. 1 ст. 10 Протоколу № 11 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, ст.ст. 19, 32, 34, 55 Конституції України, ст.ст. 11, 23, 277, 1167 ЦК України, ЗУ «Про інформацію» № 2657-XII від 02.10.1992 року, ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року №280/197-ВР та керуючись Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294, 296 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державного комунального підприємства Управління «Тепловодоканал» про відшкодування моральної (немайнової) шкоди - відмовити.

Судовий збір покласти на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Новодністровський міський суд Чернівецької області.

СУДДЯ