АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 543/78/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2675/16Головуючий у 1-й інстанції Гришко О. Я. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Триголова В.М.,

суддів: Бондаревської С.М., Дорош А.І.,

секретар: Ачкасова О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім'я", третя особа: відділ Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області, про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися в суд з позовами до СТОВ «Лукім'я» про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі.

У позовах ОСОБА_2, ОСОБА_3 вказували, що позивачі є власниками земельних ділянок, які розташовані на території Лукімської сільської ради. Раніше належні їм земельні ділянки позивачі здавали в оренду відповідачеві, але строк цих договорів сплинув. Позивачі вказують, що влітку 2015 року вони отримали від СТОВ «Лукім'я» додаткові угоди до договорів оренди землі, зареєстровані у відділі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області, які вони не укладали та підписи в яких їм не належать. Також із землевласниками не погоджувався розмір орендної плати та інші його умови. Як вказують позивачі вони звернулись до відповідача із заявами про припинення державної реєстрації договорів, але їх заяви були залишені без відповідного реагування. Посилаючись на те, що при укладенні додаткових угод не було враховано їх волевиявлення, позивачі просили суд визнати недійсними додаткові угоди до договорів оренди землі та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 24.05.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім'я", третя особа: відділ Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області, про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі - відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням районного суду, представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційні скарги, в яких просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позови задовольнити. В обгрунтування апеляційних скарг посилалася на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, приходить до висновку, що скарги підлягають задоволенню.

У відповідності до п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданого 21.12.2001 року Лукімською сільською радою Оржицького району Полтавської області, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 3,34 га, що розташована на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.4).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, виданого 24.12.2001 року Лукімською сільською радою Оржицького району Полтавської області, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 3,65 га, що розташована на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.62).

18 травня 2012 року укладено додаткову угоду до договору оренди землі №18 від 20 березня 2008 року, сторонами додаткової угоди зазначені ОСОБА_3 та СТОВ «Лукім'я». Ця додаткова угода зареєстрована у відділі Держкомзему у Оржицькому районі 27 вересня 2012 року № 04072, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 (а.с. 5).

25 липня 2012 року укладено додаткову угоду до договору оренди землі №93 від 16 квітня 2008 року, сторонами додаткової угоди зазначені ОСОБА_2 та СТОВ «Лукім'я». Ця угода зареєстрована у відділі Держкомзему у Оржицькому районі 21 листопада 2012 року № 05002, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4 ( а.с. 63).

У висновку експерта за результатами експертизи № 213 від 10.02.2016 року, яка проведена у межах кримінального провадження № 0000364 вказано, що підписи у спірних додаткових угодах від імені ОСОБА_3 та від імені ОСОБА_2 в графі "Від Орендодавця", виконані не самими орендодавцями, а іншими особами (а.с.а.с 205-224).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у вересні 2015 року зверталися до СТОВ «Лукім'я» із заявами, у яких повідомляли, що отримали оспорювані додаткові угоди і виявили, що вони підписані не ними, просили припинити їх дію (а.с. 8, 65-66). Матеріали справи не містять даних про відповідь з боку відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України, передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України, майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі, ст. 18 зазначеного Закону встановлено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Отже, наведене дає підстави для висновку, що факт неналежності підпису одній з сторін договору унеможливлює встановлення наявності її волевиявлення на його укладення, тобто такий правочин слід вважати недійсним.

Таким чином, встановивши факт відсутності підписів ОСОБА_3, ОСОБА_2 у оскаржуваних ними додаткових угодах до договорів землі, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що неналежність підпису орендодавцю у договорі оренди земельної ділянки чи додаткової угоди у такому договорі свідчить про відсутність у власника земельної ділянки вільного волевиявлення на розпорядження належною йому власністю.

Отже, на думку колегії суддів, укладення оспорюваного договору не відповідало внутрішній волі позивачів, а тому такий договір, відповідно до положень ст. 215 ЦК України слід вважити недійсним.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_2, районний суд посилався на пропуск позивачами строку паозовної давності.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 ЦК України.

Частиною першою ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

При розгляді справи № 6-152цс14 від 29 жовтня 2014 року, Верховний Суд України дійшов правового висновку, що для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Таким чином, перебіг строку позовної давності починається не з часу укладення оскаржуваних позивачами додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, а з часу, коли позивачі дізналися або повинні були дізнатися про порушення свого майнового права. Як вказували ОСОБА_2, ОСОБА_3 у своїх позовах, про порушення свого права їх стало відомо лише влітку 2015, після отримання примірників додаткових угод до договорів оренди зелі, що ними оспорюються.

На спростування зазначених тверджень позивачів, відповідачем подано до суду довідку про нарахування протягом 2012-2015 років орендної плати по земельній ділянці ОСОБА_3, накладні № 192 від 09 жовтня 2012 року і № 646 від 28 серпня 2015 року, про видачу ОСОБА_3, ОСОБА_2 товару в натурі, а також копії карток рахунків за 2012-2015 роки ОСОБА_3 і ОСОБА_2 Проте, зазначені документи не містять інформації щодо факту повідомлення позивачів про здійснення нарахування таких коштів, в рахунок орендної плати за спірними додатковими угодами до договорів оренди земельних ділянок, а також інформації щодо отримання позивачами таких виплат, а тому вони не можуть свідчити про факт обізнаності осіб про порушення їх прав шляхом укладення правочинів щодо їхнього майна за відсутності волевиявлення ОСОБА_3 і ОСОБА_2, як власників вищезазначених земельних ділянок. Також вищевказані документи не містять вказівки на конкретну дату здійснення такої виплати, а також інформації в межах якої угоди зазначені виплати були проведені.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем не надано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обізнаності позивачів про порушення їх прав чи обставин, які могли б свідчити про можливість знати про обставини порушення таких прав, а тому перебіг позовної давності слід вважати таким, що почався з літа 2015 року.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі 02 лютого 2016 року, ОСОБА_2 звернулась до суду з аналогічним позовом у лютому 2016, враховуючи, що колегія суддів дійшла до висновку, що об'єктивна можливість позивачів дізнатись про обставини порушення їх прав виникла у влітку 2015 року, то підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні, оскільки позивачі звернулись до суду в межах строку позовної давності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що права на володіння, користування та розпорядження, позивачами своєю власністю були порушені шляхом укладення правочинів без їх волевиявлення, а тому вищевказані права підлягають захисту, шляхом визнання недійсними додаткових угод від 25 липня 2012 року, 18 травня 2012 року до договорів оренди земельних ділянок.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги представника ОСОБА_3, ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підлягають задоволенню, а рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовів ОСОБА_3, ОСОБА_2

Окрім того, з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягнення сплачений осатнніми судовий збір при поданні позовів по 551, 20 грн. та по 606, 32 грн судового збору за подання апеляційної скарги на користь кожного з позивачів.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року- скасувати та ухвалити нове.

Позови ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім'я", третя особа: відділ Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області, про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі - задовольнити.

Визнати недійсною додаткову угоду від 25 липня 2012 року до договору оренди землі від 16 квітня 2008 року, зареєстровану у відділі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області 21 листопада 2012 року за №05002, стосовно земельної ділянки, площею 3,65 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_4, місцезнаходженням якої є територія Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області.

Визнати недійсною додаткову угоду від 18 травня 2012 року до договору оренди землі від 20 березня 2008 року, зареєстровану у відділі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області 27 вересня 2012 року за №04072, стосовно земельної ділянки, площею 3,34 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_3, місцезнаходженням якої є територія Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім'я" на користь ОСОБА_2 судовий збір сплачений за подання позовної заяви в сумі 551,20 грн. та 606, 32 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 1157, 52 грн.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лукім'я" на користь ОСОБА_3 судовий збір сплачений за подання позовної заяви в сумі 551, 20 грн. та 606, 32 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 1157, 52 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: (підпис) В.М. Триголов

Судді: (підписи) С.М. Бондаревська

А.І. Дорош

З оригіналом згідно:

суддя В.М. Триголов