Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1876/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Крімченко С. А.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

18.08.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Голованя А.Д., Дьомич Л.М.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрійська Зернова Компанія» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 червня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

6 жовтня 2015 року ТОВ «Олександрійська зернова компанія» звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 87000 грн., пені в сумі 27432 грн. 95 коп. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач не виконує умови укладеного між ними 16 січня 2015 року договору про надання безвідсоткової позики в сумі 87000 грн., а саме: відповідач не виконує графік повернення позики частинами. Відповідно до п. 9.2 цього договору при порушенні позичальником графіка повернення позики договір припиняється і позикодавець набув права вимагати дострокового повернення всієї неповерненої суми позики. Крім того, згідно п. 6.3 виконання позичальником зобов'язань по поверненню позики забезпечено пеню у розмірі 5% від вчасно неповернених сум позики за кожен день прострочення.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 червня 2016 року позов задоволено повністю.

Відповідач, від імені якого дії його представник - ОСОБА_3, оскаржив рішення в апеляційному порядку. У апеляційній скарзі просив скасувати рішення і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В скарзі відповідач стверджує, що суд при розгляді справи порушив норми процесуального і матеріального права, а саме: суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача про застосування приводу до свідка ОСОБА_4, який в суд не з'явився; не врахував положення постанови НБУ від 15 грудня 2004 року № 637 та затвердженого ним Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, зокрема п. 3.4., 4.3.

Позивач надав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких вказує, що визнає ту обставину, що кошти позивачу касир ОСОБА_4 особисто не видавав, такі кошти були видані особисто головним бухгалтером., але це не спростовує факт укладення договору позики. Неможливість яви свідка ОСОБА_4 в судове засідання обумовлена об'єктивними причинами. Вважає, рішення суду законним і обґрунтованим.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання особисто не з'явився.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Представники позивача - Ковальов А.І. і Малахова Т.Ю. заперечили проти доводів апеляційної скарги, висловили думку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та привели аргументи на користь своєї позиції, які полягають в заперечені версій відповідача щодо приховування під позикою інших правовідносин та її безгрошовості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив таке:

16 січня 2015 року між ТОВ « Олександрійська Зернова Компанія» та ОСОБА_2 був укладений в письмовій формі договір про надання безвідсоткової позики в сумі 87000 грн. строком на 36 місяців (до 20 січня 2018 року).

Відповідно до п. 3.3. та п. 3.4. договору позика надана в готівковій формі, а факт її надання підтверджується розпискою.

Згідно п. 5.1. договору повернення позики має здійснюватися позичальником щомісячно не пізніше 20 числа кожного місяця, починаючи з лютого 2015 року по грудень 2017 року, рівними частинами по 2417 грн. а до 20 січня 2018 року сплатити залишок боргу - 2 405 грн.

Виконання позичальником зобов'язань по поверненню позики за графіком забезпечено пенею у розмірі 5% від вчасно несплачених сум за кожен день прострочення (п. 6.3. договору).

Пунктом 9.2. передбачено, зокрема,що даний договір припиняється при порушенні позичальником графіка повернення чергових частин позики. У цьому випадку позикодавець вправі вимагати дострокового повернення всієї неповернутої суми позики.

На підтвердження факту отримання позики ОСОБА_2 видав ТОВ «Олександрійська Зернова Компанія» розписку від 16 січня 2015 року на суму 87000 грн. ( а. с. 10).

Крім того, ним підписано видатковий касовий ордер від 16 січня 2015 року про отримання від позивача по справі 87000 грн.

При цьому суму позики видав ОСОБА_2 не касир позивача - ОСОБА_4, а головний бухгалтер - ОСОБА_7

Відповідач та його представник визнали, що договір безпроцентної позики, розписку та видатковий касовий ордер підписав ОСОБА_2 особисто а розписку про отримання коштів він написав особисто.

Місцевий суд також встановив, що відповідач не виконує свої зобов'язання по поверненню позики за графіком, має прострочену заборгованість .

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами норм ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позикина тій підставі, що грошові кошти або речінасправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання, неналежного виконання або ж навпаки - виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення позики.

Відповідно до ч. 1 і 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами, які не являються учасниками ринку фінансових послуг, був укладений договір позики 87000 грн. Позивач надав відповідачу позику в обумовленому ними розмірі, але відповідач не виконує свої зобов'язання щодо її повернення.

Як у місцевому суді, так і в суді апеляційної інстанції відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що кошти фактично він не отримував від позивача.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив дві різні версії відповідача щодо підписання ним договору і видаткового касового ордеру, власноручного написання розписки.

За однією з версій відповідача за позикою приховувалися правовідносини по відшкодуванню завданої приблизно у 2013 році ОСОБА_2 майнової шкоди ТОВ «Олексанедрійська Зернова Компанія» в результаті скоєння ДТП за участю автомобіля, належного позивачу.

За другою версією підписання відповідачем документів про позику було обов'язковою умовою, висунутою йому позивачем, отримання заробітної плати.

Проте всупереч приписам ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідач не надав судам доказів на їх підтвердження, хоч право на подання доказів та процесуальний обов'язок доводити обставини на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень проти позову та наслідки невиконання цього обов'язку відповідачу та його представнику неодноразово роз'яснювалися у судовому засіданні.

Отже ці заперечення відповідача на позов є недоведеними.

Такі висновки суду першої відповідач не оспорював у поданій ним апеляційній скарзі.

Оскільки відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що він уклав договір позики під впливом обману, насильства або тяжкої обставини, на підтвердження своїх заперечень проти позову щодо безгрошовості договору він не може посилатися на свідчення свідків (ч. 1 ст. 1051 ЦК України), в тому числі касира підприємства ОСОБА_4

Крім того посилання відповідача на те, що всупереч п. 4.8. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637, готівкові кошти з каси підприємства не видавалися уповноваженою на те особою - касиром ОСОБА_4 не спростовує сам факт отримання відповідачем позики позивача.

Представники позивача визнали, що 16 січня 2015 року касир підприємства ОСОБА_4 особисто кошти відповідачу не передавав, натомість це зробила головний бухгалтер підприємства - ОСОБА_7, яка, за відсутності касира, мала право на вчинення таких дій згідно п. 18. посадової інструкції № 02 для головного бухгалтера, затвердженої директором ТОВ «ОЗК» 3 червня 2002 року. На підтвердження цього надали суду посадову інструкцію головного бухгалтера (а. с. 156- 158).

Цю обставину також підтвердила допитана у судовому засіданні головний бухгалтер ОСОБА_7

Таким чином, та обставина, що касир позивача - ОСОБА_4 особисто з каси підприємства кошти відповідачу не передавав визнана сторонами, спір щодо неї відсутній, а тому, згідно ч. 3 ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК, ця обставина не підлягає доказуванню.

У зв'язку з цим те, що Олександрійський міськрайонний суд задовольнив клопотання відповідача про допит свідка ОСОБА_4, але так і не забезпечив явку цього свідка в судове засідання та не допитав його не вплинуло на правильність встановлення судом обставин справи і вирішення спору, а тому не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Колегія суддів враховує, що та обставина, що видатковий касовий ордер від 16 січня 2015 року про отримання відповідачем 87 000 грн. був складений з порушенням вищезгаданого Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні не свідчить про недопустимість чи недостовірність цього доказу так, як він був особисто підписаний відповідачем.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України та п. 3.4. договору від 16 січня 2015 року факт отримання відповідачем коштів (позики) підтверджено власноруч написаною ним розпискою.

Отже суд надав правильну оцінку наданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту надання відповідачу позики у розмірі 87000 грн.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦПК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені законом.

За приписами норм ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідач не заперечував той факт, що жодного платежу на повернення позики він позивачу не сплатив.

Таким чином відповідач допустив невиконання своїх зобов'язань.

У зв'язку з несплатою відповідачем до 20 лютого 2015 року обумовленої графіком повернення позики її частини - 2417 грн., відповідно до п. 9.2. укладеного між сторонами договору, він припинився з 21 лютого 2015 року і у позивача виникло право вимагати повернення всієї неповернутої суми позики.

Також у позивача виникло право вимагати сплати пені у розмірі 5% від простроченої суми, яка становила 2 417 грн. З урахуванням кількості днів прострочення, суд вірно обрахував розмір пені - 27432 грн. 95 коп. та привів розрахунок у своєму рішенні.

Передбачене умовами укладеного сторонами договору його припинення у випадку порушення позичальником графіку повернення не виключає проведення між сторонами розрахунків, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання зобов'язань.

Підстав, зазначених у ч. 3 ст. 551 ЦК України. для зменшення розміру неустойки суд не вбачав і з цих підстав рішення суду не оскаржується.

Оскільки у справі, що переглядається, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, а тому колегія суддів дійшла висновку, що підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: