Справа № 495/5433/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 02.06.2015 року)

від відповідачів:

- від ОСОБА_2 - ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 09.09.1996 року)

- від Білгород-Дністровської МР - не з'явився

- від ВК Білгород-Дністровської МР - не з'явився

- від Відділу Держгеокадастру - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/5433/15-ц

за позовом ОСОБА_3

до:

- ОСОБА_2

- Білгород-Дністровської міської ради Одеської області

- Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області

- Відділу Держгеокадастру у м. Білгород-Дністровському Одеської області

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов ?язання виготовлення технічної документації, внесення змін до державного акту на право власності на земельну ділянку та у план меж земельної ділянки

В С Т А Н О В И В :

04.08.2015 року ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайоннго суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 15.10.2015 року уточнень) до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-1), Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі по тексту - відповідач-2), Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі по тексту - відповідач-3) та Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області (далі по тексту - відповідач-4) про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов ?язання виготовлення технічної документації, внесення змін до державного акту на право власності на земельну ділянку та у план меж земельної ділянки (а.с.2-4, 46-48).

Так, позивач, з урахуванням уточнень, просить суд:

- зобов'язати ОСОБА_2 виготовити технічну документацію та внести зміни до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та в план меж земельної ділянки кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 і усунути фактичне заволодіння земельною ділянкою ОСОБА_3 в розмірі 0,0023 га;

- зобов'язати ОСОБА_2 зареєструвати у відділі Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області зміни до технічної документації та зміни до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та в план меж земельної ділянки кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 і усунути фактичне заволодіння земельною ділянкою ОСОБА_3 в розмірі 0,0023 га.

При цьому, ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги наступним. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 вересня 2014 року ОСОБА_3 виділено 14/25 часток у особисте користування відповідно до висновку № 16/04судової земельно-технічної експертизи від 30.12.2013 року земельну ділянку № 1 площею 508 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1. Отримавши рішення суду ОСОБА_3 звернулась до ФОП сертифікованого інженера - землевпорядника ОСОБА_4 з метою виготовлення державного акту на належну їй на праві користування земельної ділянки № 1 площею 508 кв.м. по АДРЕСА_1. Однак, ОСОБА_3 було відмовлено на тій підставі, що відповідач ОСОБА_2 фактично заволодів та користується чужою земельною ділянкою, а саме ділянкою ОСОБА_3 в розмірі 0,0023 га. Тобто, на думку ОСОБА_3, згідно державного акту на право власності не земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 20.03.201 року та плану меж земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3 ОСОБА_2 незаконно заволодів земельною ділянкою ОСОБА_3 в розмірі 0,0023 га. І хоча, як стверджує ОСОБА_3, ОСОБА_2 на теперішній час не вказує до неї претензій щодо повернення йому даної земельної ділянки - це не виключає наявність таких претензій в майбутньому.

Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача - ОСОБА_1, в судовому засіданні повністю підтримав уточнені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на їх неправомірність.

Представник виконкому Білгород-Дністровської міської ради та самої Білгород-Дністровської міської ради - Карпєєва Г.В., у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи сповіщалася, в матеріалах справи наявні її заяви з проханням розглянути справу без її участі та винести законне рішення.

Представник відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та заслухавши доводи сторін, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, недоведені та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.09.2014 року позивачу, якій на праві власності належить 14/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1, було виділено у особисте користування земельну ділянку № 1 площею 508 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно з висновком № 16/04 судової земельно-технічної експертизи від 30.12.2013 року (а.с.55-57).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 22.05.2007 року серії ВЕО №793169 відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2, витяг про реєстрацію права власності серії ССС №599471 від 18.07.2007 року (а.с.91).

На підставі заяви позивача про забезпечення доказів, суд своєю ухвалою від 05.08.2015 року задовольнив заяву та витребував від відділу Держземагенства у м. Білгород-Дністровському рішення сесії Білгород-Дністровської міської ради про безоплатну передачу відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0476 га за адресою: АДРЕСА_2 та копію державного акту на право власності на зазначену земельну ділянку (а.с.15-16).

04 вересня 2015 року до суду від відділу Держгеокадастру у м. Білгород-Дністровському надійшли витребувані матеріали, з яких вбачається, що рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 03.12.2009 року за № 879-V «Про затвердження матеріалів інвентаризації і проектів відведення земельних ділянок та передачу у власність громадянам України земельних ділянок на території м. Білгород-Дністровського» були затверджені матеріали інвентаризації, проект відведення земельної ділянки та передано у безоплатну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0476 га за адресою: АДРЕСА_2, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.33).

Відомості про скасування даного рішення, його оскарження чи іншої зміни його юридичної долі, суду не були представлені.

Відповідно до ст.78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно із ст.116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності на землі за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

В подальшому, на підставі вищезазначеного рішення органу місцевого самоврядування, відповідачу ОСОБА_216.03.2012 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00709, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0476 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.32).

Таким чином, в період з 2010 по 2012 рік відповідач ОСОБА_2 займався виготовленням технічної документації для отримання державного акту. На той час, порядок складання, виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку встановлювався «Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» № 43 від 04.05.1999 року (втратила чинність 23.08.2013 року).

Відповідно до ч.3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Тобто, встановлений законодавством принцип дії актів цивільного законодавства у часі чітко визначає яким саме цивільно - правовим актом суд повинен керуватися при вирішення даної справи. На момент видачі державного акту, в який позивач просить внести зміни, діяла саме «Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» (далі - Інструкція) № 43 від 04.05.1999 року, саме тому, перевіряючи твердження позивача та оцінюючи правомірність державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, суд враховує положення вказаної Інструкції.

Згідно з п.1.12., 1.14. Інструкції, складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Довгострокові межові знаки передаються на зберігання власнику або користувачу земельної ділянки, про що складається відповідний акт. Власник або користувач земельної ділянки попереджається про відповідальність за порушення чи знищення вказаних знаків.

Відповідач ОСОБА_2 надав суду копію Акту встановлення в натурі меж земельної ділянки, що передається для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 від 19.04.2010 року. Даним актом підтверджується сам факт проведення обстеження і встановлення в натурі меж спірної земельної ділянки в присутності суміжних землекористувачів серед яких і позивач ОСОБА_3, яка поставила підпис в зазначеному акті, чим підтвердила правильність встановлення меж ділянки та відсутність в неї будь-яких заперечень (а.с.52).

Під час розгляду справи позивач та її представник не вказували на неправомірність чи неточність висновків вищезазначеного акту, який по суті є технічною складовою державного акту на право власності на земельну ділянку, а лише зазначали, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 незаконно заволодів частиною земельної ділянки позивача розміром 0,0023 га.

Крім того, варто зазначити, що відповідно до пунктів 2.3., 2.4., 2.6. Інструкції , межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. Кадастровий план земельної ділянки складається в масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів.

Згідно пунктів 1.15, 1.16 Інструкції, розробку технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою здійснюють суб'єкти господарювання, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних робіт, або територіальні органи земельних ресурсів.

Технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає:

- виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду;

- технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта;

- журнал польових вимірювань;

- кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки;

- збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів;

- відомість обчислення площі земельної ділянки;

- відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки;

- експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем.

Тобто, встановлення меж земельної ділянки в натурі - це чітко встановлений порядок та сукупність дій які проводяться спеціалізованими установами та особами, яким державою надано відповідний дозвіл на вчинення землевпорядних дій. Тому, наголошуючи на незаконне заволодіння часткою земельної ділянки, яка була включена до загальною площі ділянки АДРЕСА_2 позивач повинен надати суду належні та достовірні докази, які би повністю підтверджували факт такого заволодіння.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивач, на підтвердження своїх наголошень, надала суду лише рішення суду від 16.09.2014 року, яким їй було виділено у особисте користування земельну ділянку № 1 площею 508 кв.м. на підставі належності їй 14/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1, та план земельної ділянки АДРЕСА_1 розроблений землевпорядником ФОП ОСОБА_4

Суд звертає увагу сторін, що рішенням суду від 16.09.2014 року, на підставі судової земельно-технічної експертизи, позивачу надавалось право користування земельною ділянкою для обслуговування своєї частки домоволодіння, однак, не зрозумілим для суду є те, як експерт склав висновок про можливість виділенні позивачу ділянки площею 508 кв.м. в той час коли, зі слів позивача, ОСОБА_2 нібито вже заволодів частиною ділянки.

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду за захистом свого порушеного права, разом з тим, позивач не має зареєстрованого права користування чи володіння земельною ділянкою, на яку вона вказує, в тому числі на частку ділянки розміром 0,0023 га, яка нібито захоплена відповідачем. В свою чергу, ОСОБА_2 має законне зареєстроване право на користування, володіння і розпорядження вказаною часткою, яка входить до складу всієї його ділянки, межі якої, як було встановлено вище, визначались в натурі з дотриманням всіх вимог та порядку встановлених законодавством, докази про протилежне у суду відсутні.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на, повагу своєї власності,безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Саме тому, позовні вимоги ОСОБА_3 повинні обґрунтовуватись достатньою кількістю достовірних та повних доказів порушення відповідачем ОСОБА_2 її земельних прав.

Натомість, неналежним доказом для суду є план земельної ділянки АДРЕСА_1 розроблений землевпорядником ФОП ОСОБА_4, оскільки він лише схематично відображає розташування ділянок, висновок землевпорядника з викладенням обставин по існуючим межам - відсутній, а керуватись припущеннями під час прийняття рішення суд не може.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка землевпорядник ОСОБА_4 пояснив, що здійснюючи фактичні обміри земельної ділянки АДРЕСА_1, для підготовлення технічної документації по замовленню ОСОБА_3, ним було виявлено, що під час встановлення меж та вимірювання земельної ділянки ОСОБА_2, останньому не правильно була здійснена конфігурація земельної ділянки, що призвело до допущення помилки при складанні послідуючих документів, а в результаті - державного акту на право власності на земельну ділянку.

Надані свідчення суд не розцінює як самостійний, достатній та повний доказ обґрунтованості та правомірності заявлених позовних вимог ОСОБА_3

За роз'ясненням Пленуму Верховного суду України в п. 25 Постанови № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», суд сприяє сторонам у виконанні їх обов'язку подати свої докази. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд відповідно до статей 143, 144 ЦПК призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Проте, під час розгляду справи, позивач та її представник не заявляли клопотання до суду про призначення земельно-технічної експертизи, висновок якої міг би повністю відобразити технічне розташування земельних ділянок та їх правовий стан. Судова експертиза призначається виключно за заявою осіб, які беруть участь у справі та не може ініціюватись судом.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім того, відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Проте, вказавши відповідачами виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, саму Білгород-Дністровську міську раду та відділ Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області ОСОБА_3 на зазначила та не обґрунтувала як само вказані установи порушили, не визнали або оспорюють її земельні права. Також, суду не зрозуміло як результат розгляду даної справи може вплинути на права та обов'язки зазначених установ.

Одночасно з цим, позивач не включила до кола відповідачів теперішнього власника земельної ділянки АДРЕСА_2, якою з 22 вересня 2015 року є ОСОБА_6 (а.с.75) на підставі договору довічного утримання серії НАО № 296185, реєстраційний номер 2635 (а.с.50-51). За положенням ст.33 ЦПК України, суд може здійснити заміну неналежного відповідача чи залучити співвідповідача виключно за клопотанням позивача, однак, відповідне клопотання до суду не надавалось.

Відповідно до ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України та п. 7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, які заявлені не до належної особи та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення її прав зі сторони відповідачів, які вона просить захистити.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 90, 125, 152, 158 Земельного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та Відділу Держгеокадастру у м. Білгород-Дністровському Одеської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов ?язання виготовлення технічної документації, внесення змін до державного акту на право власності на земельну ділянку та у план меж земельної ділянки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко