Ухвала

іменем україни

29 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_8, ОСОБА_9, комунальне підприємство по утриманню житлового господарства у Дніпровському районі м. Києва, про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Так, судами встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2013 року ОСОБА_5 вселено у квартиру АДРЕСА_1.

На виконання вищезазначеного рішення, 24 липня 2014 року державним виконавцем вселено ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи вбачається, що з часу вселення ОСОБА_5 до спірної квартири (24 липня 2014 року) і до пред'явлення ОСОБА_4 цього позову до суду (26 січня 2015 року) пройшло шість місяців і два дні.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судами було встановлено, що відповідач не проживала у спірній квартирі з поважних причин, оскільки позивач чинила їй перешкоди у доступі до цього житлового приміщення.

З урахуванням вказаного суди попередніх інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, постановили законні і обґрунтовані судові рішення.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана Л.М. Мазур О.В. Попович