04.10.2016 Єдиний унікальний номер 205/7646/14-ц
Справа №2/205/2703/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Перцевій М.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 08 вересня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 2-5).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 12.03.2008 року ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 3 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

За п.п. 3.2,3.3 Правил надання кредиту, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач свої зобовязання виконав, кредит надав, але в порушення умов кредитного договору відповідачка допустила порушення своїх зобовязань, у зв'язку із чим, станом на 26.08.2014 року має заборгованість перед банком в сумі 26 469,49 грн., із якої: заборгованість по кредиту 2 748,00 грн.; заборгованість по процентам 14 004,85 грн.; заборгованість з пені та комісії 7 980,00 грн.; штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 1 236,64 грн.

Оскільки відповідачка здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором не бажає, позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути із ОСОБА_3 на свою користь суму заборгованості у розмірі 26 469,49 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням суду від 06 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі (а.с.46).

Не погодившись із заочним розглядом справи, відповідачка 29 червня 2016 року подала до суду заяву про перегляд заочного рішення суду (а.с. 53-57).

Ухвалою суду від 15 липня 2016 року скасовано заочне рішення суду від 15.07.2016 року та призначено до судового розгляду в загальному порядку (а.с. 61).

Уточнивши свої позовні вимоги позивач просить суд стягнути із ОСОБА_3 на свою користь заборгованість по відсоткам за договором №б/н від 12.03.2008 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 05.09.2011 року по 05.09.2014 року у розмірі 7 051,68 грн. (а.с.77-79).

Позивач в особі свого представника за довіреністю ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка в особі свого представника за довіреністю ОСОБА_2, в судовому засіданні проти вимог позову заперечував. Просив у задоволенні позову відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст рішення складений 07 жовтня 2016 року.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу дострокового повернення грошових коштів у звязку із порушенням його виконання.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

В ході судового розгляду справи встановлено, що 12 березня 2008 року ОСОБА_3 звернулась до установи банку ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою на отримання на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, який їй було встановлено в розмірі 3 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки (а.с. 10,11-16).

Відповідно до п.8.6 кредитного договору, при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених цим договором більше ніж на 120 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штрафи у розмірі 500 грн. + 5% від ціни позову.

Однак, в порушення умов договору, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, допустив прострочення сплати процентів за користування кредитом, в наслідок чого станом на 26.08.2014 року має заборгованість перед банком в сумі 26 469,49 грн., із якої: заборгованість по кредиту 2 748,00 грн.; заборгованість по процентам 14 004,85 грн.; заборгованість з пені та комісії 7 980,00 грн.; штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 1 236,64 грн. (а.с. 6-9).

Згідно ст. 526 ЦПК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 525 ЦПК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом.

У відповідності до ст..530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 ЦПК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання.

Згідно статті 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно п.31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі . Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Згідно ст..253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч.1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

ОСОБА_4 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року, стосовно застосування положень частини третьої статті 267 ЦК України зазначено наступне.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідачка у запереченні на позовну заяву просила суд застосувати строки позовної давності (а.с. 95-99).

Враховуючи вищевикладене виходить, що для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 03 червня 2015 року.

Клопотань про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважності його пропуску позивачем не заявлялось.

Крім того, суд зауважує, що позивачем не надано жодних доказів у підтвердження того, що відповідачка належним чином була ознайомлена та проінформована про умови та правила надання банківських послуг, а її підпис на заяві про отримання кредиту не може свідчити про те, що вона була фактично ознайомлена із вказаними умовами та правилами, тому суд ставиться критично до посилань позивача щодо згоди відповідачки із умовами кредитування.

У відповідності до вимог ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги не підлягають задоволенню, то сплачений судовий збір поверненню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 526, 598-599, 610, 1054 ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 212-215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя В. С. Шавула