Справа № 2/489/622/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2016 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Колективного підприємства Миколаївліфт про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

24.12.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП Миколаївліфт про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди. Вказував на те, що з 01.12.2000 р. він працював у відповідача на посаді водія 1 класу. Проте, згідно Наказу від 22.09.2015 р. про скорочення штату його було попереджено про наступне звільнення, та 04.12.2015 р. звільнено в звязку зі скороченням посади. Також позивач зазначав, що його звільнення здійснене з порушенням вимог чинного законодавства. А саме, йому не було запропоновано зайняти вакантні посади, що існують на підприємстві; звільнення відбулось без згоди профспілкової організації; не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі, тощо. Крім того ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок таких протиправних дій відповідача йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 15 000 грн. 00 коп.

Посилаючись на вищевикладене ОСОБА_1 просить суд скасувати наказ №151-л від 04.12.2015 р. про його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України і поновити на роботі КП «Миколаївліфт» на посаді водія класу; стягнути з відповідача грошові кошти за час вимушеного прогулу на час поставлення рішення про його поновлення на посаді водія 1 класу виходячи з середнього заробітку 4 241 грн. 60 коп.; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 15 000 грн. 00 коп., допустивши негайне виконання рішення суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача КП «Миколаївліфт» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на відсутність порушень законодавства з боку відповідача.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

З матеріалів справи (копії Трудової книжки серії БТ-І № 0723880) вбачається, що відповідно до Наказу № 40-Л від 01.12.2000 р. ОСОБА_1 був прийнятий роботу до Колективного підприємства «Миколаївліфт» на посаду водія першого класу.

Відповідно до Наказу № 119 від 22.09.2015 р. з 24.11.2015 р., в звязку зі зміною організації праці на транспортній ділянці з метою зниження затрат та приведення штатного розпису у відповідність з новими умовами організації праці скорочено посаду водія легкового автомобіля ОСОБА_3

З наданої копії вищевказаного наказу вбачається, що позивач ОСОБА_3 був з ним ознайомлений 24.09.2015 р.

Також, зі змісту цього Наказу вбачається, що його узгоджено з головою профкому.

Згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення за вищевказаною підставою можливе лише в разі неможливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у справі № 6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно Наказу КП «Миколаївліфт» від 04.12.2015 р. № 151-Л ОСОБА_1, водія транспортної ділянки, звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП (скорочення штатної одиниці) 04.12.2015 р.

При цьому, всупереч вищезазначених положень Закону, іншу роботу на вищезазначеному підприємстві ОСОБА_1 запропоновано не було.

Крім того, відповідно до Повідомлення від 23.12.2015 р. за № 99 Миколаївською обласною організацією профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення 21.12.2015 р. було здійснено вихід на місце роботи позивача та встановлено, що його звільнення з роботи здійснено з порушенням вимог діючого законодавства. А саме, порушено порядок розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою з профкомом, передбачений ст. 43 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем було порушено вимоги діючого законодавства, оскільки позивачу не були запропоновані всі наявні в КП «Миколаївліфт» вакантні посади, які відповідали його освітньо-кваліфікаційному рівню, досвіду та стажу роботи, та порушено порядок розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою з профкомом.

Також не відповідає вимогам Закону Наказ № 119 від 22.09.2015 р. про скорочення штатної одиниці. Так, зі змісту п. 1 даного наказу вбачається скорочення не посади водія легкового автомобіля взагалі, а скорочення конкретної особи - ОСОБА_3, що є грубим порушенням положень КЗпПУ.

Так підприємства, установи, організації у процесі свого функціонування мають право провести реорганізацію (реструктуризацію) виробництва і праці, скоротити чисельність або штат працівників.

При цьому при вивільненні працівників Роботодавець видає економічно обґрунтований наказ про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис підприємства. У наказі вказується перелік посад, роботи на яких з певних причин не проводитимуться, кількість і категорії працівників, які будуть виключені зі штатного розпису підприємства. При цьому прізвища вивільнюваних працівників не зазначаються.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі обґрунтовані та підлягають задоволенню.

В звязку з незаконним звільненням позивач втратив середньомісячний заробіток та має право на виплату грошових коштів за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

У відповідності до вищезазначеного Порядку і враховуючи середню заробітну плату за останні два повних робочих місяця ( 4 399,94 + 3 292,94 = 7 692,88 грн.: 42 р.д.) середньоденна заробітна плата ОСОБА_4 складає 183 грн. 16 коп. При цьому, суд не може прийняти до уваги розрахунок середньочасового заробітку позивача, наданий відповідачем, оскільки неможливо дійти висновку щодо кількості часів, які мав відпрацювати позивач, з огляду на порушення КЗпП України в частині затверджених підприємством графіків.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6 044 грн. 28 коп. ( 183 грн. 16 коп. середньоденного заробітку х 33 днів вимушеного прогулу).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи характер завданих позивачу душевних страждань внаслідок неправомірного звільнення, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 500 грн.

За таких обставин, судом встановлено, що відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача, визначену діючим законодавством, в звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 461 грн. 60 коп.

На підставі ст. ст. 40- 43, 235 КЗпП України, керуючись ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88, 212-214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Колективного підприємства Миколаївліфт про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди - задовольнити частково.

Скасувати Наказ Колективного підприємства «Миколаївліфт» № 151-Л від 04.12.2015 р. про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді водія першого класу Колективного підприємства «Миколаївліфт».

Стягнути з Колективного підприємства Миколаївліфт, ЄДРПУО 05472620, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 05.12.2015 р. по 22.01.2016 р. в розмірі 6 044 грн. 28 коп., а також компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 500 грн. 00 коп., що разом складає 7 544 грн. 28 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді водія першого класу Колективного підприємства «Миколаївліфт».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Колективного підприємства Миколаївліфт, ЄДРПУО 05472620, на користь держави судовий збір в розмірі 1461 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: