Справа № 450/4731/12 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/3173/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 та представника

ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

В грудні 2012 року позивачка ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08 липня 2014 року просить суд визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користуватися житловим будинком АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_5 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

У позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог як на підставу для задоволення заявлених позовних вимог покликається на наступні обставини:

Позивачеві на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. У вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі. Відповідач ОСОБА_6 у вказаному будинку лише зареєстрований, проте не проживає. Відповідач ОСОБА_5 проживає у будинку АДРЕСА_1. Позивач набула право власності на згаданий будинок за договором іпотеки, проте не може повноцінно ним користуватися та розпоряджатися.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2016 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення,- задоволено.

Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5 із житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідачка ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не встановлено обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам. Вважає, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми ч.3 ст. 116 ЖКУ, адже дана стаття регулює наслідки самоправного заволодіння житлом, зазначає, що до передачі будинку в іпотеку була його власником і на цій правовій підставі була зареєстровано в ньому, а тому самовільно не заволодівала житлом. Посилається на ст. 109 ЖК УРСР, в якій йдеться про те, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2016 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, з врахуванням клопотання ОСОБА_5 від 27.09.2016 року про відкладення розгляду справи, при наявності її представника в судовому засіданні, на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності позивача та відповідачів за наявності представників позивача та апелянта. На думку колегії суддів матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги та представника ОСОБА_3 на її заперечення, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з Витягу про державну реєстрацію прав №31342599 від 19.09.2011 року, ОСОБА_3 на підставі Договору іпотеки від 04.11.2010 року, посвідченого Ложовською Й.Є., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1079, є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1.2.1 Договору іпотеки, до набуття права власності позивачем на будинок АДРЕСА_1., його власником була ОСОБА_5. Таким чином, відповідач - ОСОБА_5 є колишнім власником зазначеного житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно Довідки №1084 від 24.06.2014 року, виданої Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Зазначені особи не перебувають у родинних відносинах із власником житлового будинку та не є членами сім'ї позивача в розумінні ст. 3 СК України, ч.2 ст. 64, ч.4 ст. 156 ЖК України.

Сторони та їх представники визнають, що ОСОБА_5 фактично проживає в спірному будинку, в зв'язку з чим на підставі ч.1 ст. 61 ЦПК України, згадана обставина не потребує доказуванню.

Постановляючи оскаржуване рішення про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1, суд виходив з тих обставин, що позивач заперечує проти проживання відповідачів в будинку який перебуває у його власності, в зв'язку з чим власник - позивач в праві усунути порушення свого права власності, яке не пов'язане із позбавленням володіння житловим будинком, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Виселяючи ОСОБА_5 з згаданого житлового будинку, суд виходив з тих обставин, позивач - власник вправі відповідно до ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженні своїм майном, а також що ОСОБА_5 проживає в будинку АДРЕСА_1 без правової на те підстави, в зв'язку з чим в силу вимог ч. 3 ст. 116 ЖК України, остання підлягає виселення як така, що самоправно зайняла згадане жиле приміщення, а саме житловий будинку АДРЕСА_1.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1, а також про наявність підстав для виселення ОСОБА_5 з згаданого житлового будинку без надання іншого житла погоджується повністю, однак, колегія суддів не погоджується з посиланням на одну з підстав для виселення ОСОБА_9, а саме: на норму ч.3 ст. 116 ЖК України, з наступник обставин.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вищезгадані норми дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Колегія суддів вважає, що саме на підставі ст. 391 ЦК України ОСОБА_3 вправі звернутись до суду з позовом до ОСОБА_6 який зареєстрований та до ОСОБА_5 яка зареєстрована та проживає в житловому будинку АДРЕСА_1, як колишній власник житла про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, в зв'язку з чим вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

За таких обставин, підлягає дослідженню питання підставності існування у відповідачів права користування спірним житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сім"ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартири), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З переходом права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 до ОСОБА_3, колишній власник разом з членами своєї сім'ї втрачає право володіння, користування та розпоряджання згаданим будинком, в зв'язку з чим такі особи підлягають виселенню.

Жодний з відповідачів в даний час не є власником житловий будинок АДРЕСА_1 так само як і не є членом сім'ї ново власника.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном за закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарнтуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Аналіз змісту вищезгаданих норм права свідчить про те, що право осіб користуватися житлом існує лише за наявності на це волі власника.

Таким чином, позивач в праві усунути порушення свого права власності, яке не пов'язане із позбавленням володіння житловим будинком, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду даної справи не вирішується питання звернення стягнення на предмет іпотеки, договір іпотеки на підставі якого у позивача виникло право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не є предметом розгляду в даній справі, в зв'язку з чим підстав для застосування норм Закону України "Про іпотеку" під час розгляду даної справи про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення відсутні.

Разом з тим, покликання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення, як на одну з підстав для задоволення позову в частині виселення ОСОБА_5, на ч.3 ст. 116 ЖК України, є помилковим.

Згідно ч.3 ст. 116 ЖК України, особа яка самостійно зайняла жиле приміщення, виселяється без надання їй іншого жилого приміщення. В даному ж випадку ОСОБА_5 самостійно не займала жиле приміщення, а саме житловий будинок АДРЕСА_1, оскільки така являється колишнім власником згаданого будинку, і з переходом права власності до іншої особи яка не є членом її сім'ї, втрачає право проживання в згаданому житловому будинку на підставі ч.1 ст. 391 ЦП України.

У зв'язку з викладеним, рішення суду першої інстанції про задоволення позову є по суті правильним, однак підлягає зміні з виключенням із мотивувальної частини покликання на задоволення позову в частині виселення ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі ч.3 ст. 116 ЖК України.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.303,304 п.3 ч.1 ст.307, 309, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2016 року - змінити, виключивши з його мотивувальної частини покликання на ч.3 ст. 116 ЖК України, як на підставу задоволення позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета