Справа № 159/2737/16-ц
Провадження № 2-п/159/21/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді: Лесика В.О.

при секретарі: Жукової Ю.В.

за участю позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Соул Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Соул Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, позов задоволено, визнано договір фінансового лізингу № 00379 від 22 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Соул Україна» - недійсним. Стягнуто з ТОВ «Соул Україна» сплачену ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 54000,00 грн. та комісію банку у розмірі 200,00 грн., а всього 54200,00 грн. Стягнуто з ТОВ «Соул Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 580,00 грн.

05.09.2016 року ТОВ «Соул Україна» звернулося до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 09.08.2016 року, в обґрунтування якої, зазначивши, що 22 серпня 2016 року за місцезнаходженням ТОВ «Соул Україна» було отримано копію заочного рішення Ковельського районного суду Волинської області від 09 серпня 2016 року, за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Соул-Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

З рішенням суду відповідач не згоден повністю, оскільки рішення суду ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду в рішенні не відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, укладеному договору та судом не досліджені докази, які суд зобов'язаний був дослідити.

У відповідності до ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до положень статті 74 Цивільного процесуального кодексу України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Судову повістку про виклик до суду в судове засідання призначене на 09.08.2016 Товариство не отримувало, що може підтвердити відсутність зворотнього повідомлення в матеріалах судового провадження.

Також звертаємо особливу увагу шановного суду на те, що у відповідності до положень ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, суд грубо порушив вимоги Цивільного процесуального кодексу України, щодо того, що заочне рішення може бути ухвалено тільки після повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

В своїй позовній заяві, при вимозі визнати Договір № 00379 недійсним та стягнути з відповідача всі сплачені кошти, позивач посилався на норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживача», щодо несправедливих умов договору та на статтю 19 Закону України «Про захист прав споживача» щодо введення позивача в оману.

У позовній заяві позивач зазначає про включення в Договору умов які на його думку є несправедливими у розумінні ст. 18, 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" (далі - Закон). Посилання позивача на порушення відповідачем ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" є безпідставними виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами правочину мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг. Проте, чинним законодавством України передбачено захист не тільки споживачів послуг, Законом на рівні зі споживачами також захищено права та обов'язки суб'єктів господарювання, що здійснюють певний вид економічної діяльності відповідно до норм чинного законодавства України, які несуть певні ризики та мають на меті отримати прибуток з подальшою сплатою відповідних податків та зборів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Вказані вище норми ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають, що "Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача", та "встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця".

Не зрозумілим є посилання суду на істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Оскільки дисбаланс - це нерівна кількість прав та обов'язків, то Суду необхідно було зазначити в своєму рішенні в якій кількості нерівні права та в якій кількості нерівні обов'язки сторін, та ще й така нерівність повинна бути на шкоду споживача, крім того така нерівність повинна бути істотною.

Також суд у своєму рішенні посилається на те, що кошти сплачені за Договором у будь-якому випадку не повертаються, проте даний висновок не відповідає дійсності та свідчить про те, що судом взагалі не аналізувався спірний Договір.

Відповідно до п.п. 12.1.-12.2. ст. 12 Договору передбачене часткове повернення коштів, а п.п. 12.3.-12.4. ст. 12 Договору, взагалі, передбачене повне повернення коштів сплачених за умовами Договору.

Таким чином, за умовами Договору, у разі їх порушення зі сторони Лізингоодержувача, Товариство повертає кошти частково, а у разі порушення умов Договору зі сторони Товариства, то Лізингоодержувачу повертаються всі сплачені ним кошти.

Такі умови свідчать про відсутність несправедливості та про наявність розумного балансу між сторонами спірного Договору.

В зв'язку з тим, що діяльність з фінансового лізингу повністю визначена чинним законодавством України та контролюється Нацкомфінпослуг, укладений між сторонами договір відіграє значну та вирішальну роль у регулюванні правовідносин між сторонами. І саме в правочині максимально точно визначені всі його істотні умови, порядок укладення договору, права та обов'язки сторін і правові наслідки, які наступають після належного або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань. З аналізу умов чинного Договору, не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, навпаки Позивач не бере до уваги той факт, що Відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе ризики, умови Договору побудовані таким чином, які максимально захищають права та інтереси не тільки Відповідача, а й інших клієнтів Відповідача, та повністю відповідають статтям 10-11 ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо порушення Відповідачем чинного законодавства України. Позивачем взагалі не беруться до уваги норми спеціальних законів, які регулюють такий вид діяльності, як фінансовий лізинг. Також, не враховано, що цей Закон не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу. Також, звертаємо увагу Суду, що свідчення позивача щодо несправедливості умов Договору являється суто суб'єктивним.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

В своїй позовній заяві позивач жодним чином не доводить того, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. З та чи 3 ст. 509 ЦК України; того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди споживачеві.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судом не доведена несправедливість умов спірного договору, в основному процитувавши умови договору, судом тільки зазначено, що умови вважаються несправедливими, проте не зазначається мотивів такого висновку.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про ціни та ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Незрозуміло з яких мотивів суд визначив суму в 10% відсотків занадто великою за оформлення договору, не взявши до уваги, що позивач підписуючи Договір погодився сплатити вказану суму і тоді вона не була для нього занадто великою.

До того ж, законодавством України не встановлено будь яке обмеження щодо визначення ціни за надання послуг на власний розсуд надавачем послуги, обмеження встановлене лише в секторі державного врегулювання цін.

Таким чином, судом невірно надано правову оцінку того, на що посилається позивач у позовній заяві та що просить у суду, судом невірно надано оцінку правовідносинам між сторонами, суд у своєму заочному рішенні не зазначив жодної законної підстави для визнання договору фінансового лізингу № 00379 недійсним та стягнення з відповідача грошових коштів, із посиланнями на норми законодавства та докази які містяться в матеріалах справи, що призвело відповідно до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

В судове засідання представник відповідача не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Позивач в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заяви.

Відповідно до ст. 231 ЦПК України неявка осіб, які беруть участь у розгляді заяви про перегляд заочного рішення не є перешкодою для розгляду цієї заяви.

У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 231 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Відповідно до ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявлявся в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Однак, для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Докази на які заявник посилається в своїй заяві про перегляд заочного рішення не мають істотного значення для правильного вирішення справи, фактично вони є лише запереченнями по суті рішення.

Посилання відповідача, що судом не враховані фактичні обставини справи, неправильно вирішений спір, висновки суду належним чином не вмотивовані та суперечать чинному законодавству суд до уваги не приймає, так як відповідач мав можливість реалізувати свої процесуальні права і доводити правомірність лізингових зобовязань перед позивачем, як при попередньому судовому засіданні, так і в стадії судового розгляду справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, не надавання заперечень чи пояснень щодо позовних вимог в письмовому чи електронному способу, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України.

Крім того, відповідач і при розгляді заяви про перегляд заочного рішення не надав доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення суду немає, а тому заяву про перегляд заочного рішення суду слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 231, 232 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про перегляд заочного рішення суду по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Соул Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, - залишити без задоволення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Головуючий:ОСОБА_2