Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/2766/16 Головуючий у 1 інстанції: Котляр А.М.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Спас О.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року та на додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2016 року, ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, Хортицького районного відділу у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, міського комунального підприємства «Основаніє», треті особи: ТОВ «ЗМБТІ», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвська Людмила Борисівна, ОСОБА_8, орган опіки та піклування районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради про визнання приватизації недійсною, визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зобов'язання зняти їх з реєстраційного обліку, виселення із квартири, зобов'язання повернути квартиру, поновлення та визнання права користування квартирою, вселення та реєстрацію в квартирі, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову вказує, що йому на праві користування належала квартира АДРЕСА_1. Разом із ним в квартирі були зареєстровані та проживали його дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_9 Починаючи з 2005 по 2015 рік він відбував покарання в Софіївській колонії №55 Запорізької області. В 2011 році рішенням суду його було визнано таким, що втратив право користування квартирою, після чого ОСОБА_6 була призначена основним наймачем квартири. В 2012 році рішенням суду за ОСОБА_5 було визнано право користування квартирою, а ОСОБА_6 з сином в свою чергу були зняті з реєстраційного обліку. ОСОБА_5 приватизував квартиру в липні 2012 року, після чого 17.09.2012 року продав її ОСОБА_3. На цей час в квартирі проживають ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_8 та дитина ОСОБА_10 Вважає, що відповідачами по справі було порушено його право на участь в приватизації квартири, чим було позбавлено його права на житло.

Просив суд: визнати приватизацію квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира) недійсною; визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації про приватизацію ОСОБА_5 квартири; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 17.09.2012 року; визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру та зобов'язати реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру; визнати ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 такими, що втратили право користування квартирою; зобов'язати Хортицький районний відділ у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області зняти ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_10 з реєстрації в квартирі; зобов'язати МКП "Основаніє" повернути квартиру в територіальну громаду в особі Запорізької міської ради та поставити квартиру на баланс МКП "Основаніє"; визнати за ОСОБА_4 право користування квартирою; зобов'язати Хортицький районний відділ у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області зареєструвати ОСОБА_4 в квартирі; зобов'язати МКП "Основаніє" укласти з ОСОБА_4 договір найму квартири та призначити його основним наймачем квартири.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження органу приватизації районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради від 02.07.2012 року №486р про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17.09.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б.

Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні інших вимог - відмовлено.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 730 гривень 80 копійок, по 243 гривні 60 копійок з кожного відповідача.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті судом на підставі ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2015 року, скасувавши після набрання даним рішенням законної сили арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1.

29 квітня 2016 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя ухвалено додаткове рішення.

Не погоджуючись з рішеннями суду, ОСОБА_3 подала апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" № 2482-XІІ від 19.06.1992р. з наступними змінами, наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі № 6-125цс12).

За положеннями п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_4 був зареєстрований в АДРЕСА_1 з 15.12.1996 по 17.11.2011 року, що підтверджується відповідною довідкою (т.1 а.с. 149).

Разом із ним проживала та була зареєстрована з 30.10.1993 по 03.04.2012 року його дружина ОСОБА_6 (т.1 а.с. 149).

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2011 року за позовом ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 до ОСОБА_4, було визнано позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Рішенням встановлено, що в квартирі були зареєстровані також неповнолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_11 (т.1 а.с.12).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2012 року було задоволено позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6, визнано ОСОБА_5 членом сім'ї ОСОБА_6, визнано за ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. т.1 а.с. 14-15).

Згідно довідки КП "ВРЕЖО№6" від 12.04.2012 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_5, інших осіб, зареєстрованих в квартирі, немає (т.1 а.с. 93).

Розпорядженням заступника голови районної адміністрації №486р від 02.07.2012 року на підставі заяви ОСОБА_5, передано у приватну власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 89).

02.07.2012 року видано свідоцтво про право на житло №356 на ім'я ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.91).

17.09.2012 року приватним нотаріусом ЗМНО Ніколаєвською Л.Б. посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 продав належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (т.1 а.с. 104-105).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2013 року скасовано заочне рішення від 28.10.2011 року про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16).

12.06.2013 року рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 18).

Рішенням суду по даній справі встановлено, що позивача ОСОБА_4 засуджено вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2007 року за ч.1 ст.321, ч.2 ст.311, ч.3 ст.307, 304, ч.2 ст.122, ч.2 ст.121 КК України до 10 років позбавлення волі, початок відбування покарання з 09.01.2005 року.

ОСОБА_4 звільнився з місць позбавлення волі в 2015 році.

Факт перебування ОСОБА_4 з 2005 по 2015 рік в місцях позбавлення волі підтверджується рішеннями суду, сторонами по справі не заперечується.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 07.08.2014 року скасовано рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2012 року, яким визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено (т.1 а.с. 23-24).

Відповідно довідки від 13.08.2015 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с. 107).

ОСОБА_4, будучи користувачем квартири АДРЕСА_1, з 2005 по 2015 року відбував покарання в місцях позбавлення волі, що у відповідністю до п.7 ст.71 ЖК України є підставою для збереження за ним права користування жилим приміщенням протягом всього часу відбування покарання.

Таким чином, на момент приватизації квартири в 2012 році, ОСОБА_4 мав право як особа, за якою зберігається право на житло, на право на приватизацію займаної ним квартири шляхом передачі йому цієї квартири в спільну сумісну або часткову власність.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не проживав у спірній квартирі більше шести місяців ще до того, як був затриманий та почав відбувати покарання колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належних доказів, що на час перебування на свободі до 2005 року ОСОБА_4 не проживав у спірній квартирі суду не надані.

За таких обставин висновок суду про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження про приватизацію квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, відповідає обставинам справи і заснований на законі.

Проте, з висновками суду про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17.09.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б. та визнання за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1 колегія суддів погодитися не може, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ст. 216 цього Кодексу передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, шо вона одержала на виконання цього правочину,а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає v користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, у будь-якому разі, недійсність правочину має наслідком можливість застосування реституції, або за вимогою сторони або без такої, у разі, якщо у будь-якому випадку необхідність застосування реституції прямо передбачена законом.

Оскільки судом визнано недійсним та скасовано розпорядження, на підставі якого ОСОБА_5 став власником спірного майна, після чого здійснив його відчуження ОСОБА_3, тому визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу призведе до того, що в силу положень ч. 1 ст. 216 ЦК України, ОСОБА_3 набула право вимагати від ОСОБА_5 повернення сплачених нею грошових коштів, а він набуде право вимагати повернення йому у власність спірної квартири.

У свою чергу, повернення у власність ОСОБА_5 спірної квартири у випадку визнання недійсним розпорядження, на підставі якого ОСОБА_5 став власником спірного майна, є неможливим у зв'язку із тим, що він вже не є її власником.

З огляду на це, неможливим є визнання недійсним похідного відплатного правочину, яким є оскаржуваний договір купівлі-продажу від 17.09.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Людмилою Борисівною, реєстровий № 1089.

Зазначена позиція також підтверджується положеннями п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15)) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК (435-15) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Будь-яких договірних правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було , не має договірних відносин у позивача із ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оскільки вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним судом не задоволено, тому вимоги про скасування реєстрації права власності задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог в частині витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України, оскільки правом пред'явити таку вимогу наділений власник майна, у якого із володіння вибуло це майно. ОСОБА_4 не є власником спірної квартири, а отже із законодавчої точки зору не має право на пред'явлення цієї вимоги.

В якості нормативного обґрунтування вимог про визнання за ОСОБА_4 права користування, суд першої інстанції посилається на положення ст. 380 ЦПК України.

Згідно ст. 380 ЦПК України, питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням.

У разі неможливості повернути майно в рішенні або ухвалі суду передбачається відшкодування вартості цього майна в розмірі грошових коштів, одержаних від його реалізації.

За судовим рішенням про поворот виконання видається виконавчий лист у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зернениям фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З аналізу наведеного, вбачається, що суд першої інстанції помилково дійшов до переконання щодо обґрунтованості цієї позовної вимоги та неправомірно її задовольнив.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що вимоги про вселення в квартиру заявлені ОСОБА_4 передчасно.

Також суд правильно відмовив про зобов'язання Хортицького районного відділу у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області зареєструвати ОСОБА_4 в квартирі .

Особи підлягають визнанню такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в порядку, встановленому ЖК України або ЦК України в залежності від правового статусу жилого приміщення та на підставі передбачених законом обставин.

Суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення їх з квартири, оскільки позивачем в позові такі підстави не наведені.

Вимоги про зобов'язання МКП "Основаніє" повернути квартиру АДРЕСА_1 в територіальну громаду в особі Запорізької міської ради задоволенню не підлягають, оскільки заявлені до неналежного відповідача.

Не підлягають задоволенню також позовні вимоги про зобов'язання МКП "Основаніє" укласти з ОСОБА_4 договір найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 та зобов'язання районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради призначити ОСОБА_4 основним наймачем квартири, оскільки спір з даного приводу не виник, а тому вимоги заявлені позивачем передчасно.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності до ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17.09.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б. та визнання за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року по цій справі в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17.09.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б. та визнання за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

В іншій частині Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: