Справа № 159/5827/15-ц
Провадження № 2/159/81/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Ковель Волинської області

Ковельський міськрайсуд Волинської обл..

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

за участю: представника позивача адвоката ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Ковельська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, комунальне підприємство «Волинське облбюро техінвентаризації», реєстраційна служба Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, про визнання дубліката договору купівлі продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності і запису про державну реєстрацію,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи тим, що за договором дарування квартири від 12.01.01 р. бабуся - ОСОБА_5 подарувала йому як своєму онукові належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_6. Зазначає, що як роз»яснила їм (без зазначення, кому саме) нотаріус, у нього як у обдарованого право власності на подаровану квартиру виникає з моменту нотаріального посвідчення договору дарування. Так як договір було посвідчено 12.01.01 р., то він вважав, що і право власності на квартиру у нього виникло тоді ж. Проте, він не зареєстрував вчасно договір дарування у Волинському облбюро техреєстрації, згодом забувши про це. Бабуся продовжувала проживати у квартирі. Зазначає, що законом не визначено терміну, на протязі якого має відбутись держреєстрація договору дарування. Його батько ОСОБА_2 відповідач у справі, який проживав разом з бабусею його матір»ю не знав про існування договору дарування. Бажаючи упорядкувати документи, він виявив, що у бабусі відсутнє свідоцтво про право власності на квартиру і звернувся у КП «Волинське облбюро техінвентаризації» з наміром зареєструвати право своєї матері на нерухоме майно вказану вище квартиру. 20.12.04 р. таке право власності бабусі було зареєстроване у Волинському облбюро техінвентаризації на підставі дубліката договору купівлі продажу (1 702) від 20.02.92 р., і було видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 59 36 348. Йому стало відомо про існування такого витягу після смерті бабусі, яка померла 01.05.15 р., проживала у вищезазначеній квартирі. Після смерті бабусі відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно. Для того, щоб вказана вище квартира, яку бабуся подарувала йому, не увійшла у склад спадщини, він звернувся до реєстраційної служби з метою зареєструвати договір дарування від 12.01.01 р, однак, у цьому йому було відмовлено, так як у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже є реєстрація права власності на згадану квартиру на ім»я бабусі, що була здійснена 20.12.04 р.. Він отримав усне роз»яснення держреєстратора про те, що, відповідно до п. 41 Порядку ведення Держреєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМ України від 26.10.11 р. № 1 141, особа повинна надати рішення суду про скасування рішення держреєстратора, що набрало законної сили. Він вважає, що проведена реєстрація права власності на нерухоме майно на підставі дубліката договору купівлі продажу є неправомірною і підлягає скасуванню. Зазначає, що посвідчуючи договір дарування, нотаріус керувалась чинною на той час Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом МЮ України № 18/5 від 14.06.04 р.. При цьому у нотаріуса не виникло сумнівів у правомірності поданих документів і волевиявлення сторін, тобто, подарована йому квартира, дійсно, була зареєстрованою на праві власності за бабусею. При посвідченні договору дарування квартири 12.01.01 р. нотаріус оригінал договору купівлі продажу квартири від 20.02.92 р. залишила у справі, видавши йому договір дарування. Згідно з чинним на момент проведення держреєстрації права власності 20.12.04 р. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України 07.02.02 р. № 7/5, держреєстрація прав проводилась реєстратором бюро техінвентаризації. Видаючи дублікат договору купівлі продажу квартири, нотаріус зобов»язаний був переконатись у тому, що оригінал такого документа дійсно втрачений і отримати його інакше як у нотаріуса, який здійснював правочин купівлі продажу, неможливо; за видачею дубліката звернулась саме сторона договору. Крім того, на час видач дубліката сам договір купівлі продажу чинним не був так як було укладено інший договір дарування квартири. Відповідач, вважаючи, що оригінали правовстановлюючих документів на квартиру втрачені, звернувся до держнотконтори і отримав дублікат договору купівлі продажу квартири, зареєстрував його у КП «Волинське облбюро техінвентаризації». При цьому ні державний нотаріус, ні працівник БТІ не перевіряли повноважень відповідача, не становили, чи дійсно втрачені оригінали документів та слід проводити реєстрацію за дублікатом. Зазначає, що з огляду на вимоги чинного у відповідний проміжок часу законодавства, державний нотаріус не мав права видавати дублікат договору купівлі продажу від 20.02.92 р., ні реєстратор БТІ не мав права здійснювати реєстрацію права власності за дублікатом, поданим неналежною особою. Вважає, що рішення реєстратора БТІ ОСОБА_7А від 20.12.04 р. про реєстрацію права власності на вказану вище квартиру за ОСОБА_5 є незаконним, підлягає скасуванню як сам запис про реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_5, вчинений 20.12.04 р.. Просить позов задовольнити, визнати недійсним дублікат договору купівлі продажу від 20.02.92 р., виданий Ковельською держнотконторою 17.11.04 р. № 3 1 579; скасувати рішення реєстратора БТІ ОСОБА_7 від 20.12.04 р. про держреєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру, реєстраційний номер майна - 91 82 776, за адресою: АДРЕСА_2, за ОСОБА_5; скасувати запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про держреєстрацію речового права, номер запису 13 386 у книзі 85, дата держреєстрації 20.12.04 р..

Позивач в судове засідання не з»явився, хоча належно оповіщений. Причини неявки суду не повідомив.

Представник позивача адвокат - у судовому засіданні позов підтримала повністю, просить позов задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві.

Відповідача в судовому засіданні позов визнав, суду пояснив, що, дійсно, його матір та бабуся позивача подарувала позивачеві квартиру, а у подальшому, не виявивши документа про це, отримала дублікат договору купівлі продажу квартири як власник її, оформила за собою право власності на цю квартиру у БТІ. Він у подальшому успадкував цю квартиру після смерті своєї матері, хоча йому було відомо про договір дарування квартири позивачеві.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - юридичних осіб, та третя особа - ОСОБА_4, у судове засідання не з»явились, хоча, кожна зокрема, треті особи є належно оповіщеними. Про причини неявки представників третіх осіб юридичних осіб суду не повідомлено. Про причини неявки третьої особи ОСОБА_4 суду не відомо. Треті особи КП «Волинське облбюро техінвентаризації», реєстраційна служба Ковельського МРУЮ Волинської області, кожна зокрема, попередньо подали до суду заяви про розгляд справи у відсутності їх представників.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з»явись.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача - адвоката, відповідача, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ч. 2, 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, як слідує з копії договору дарування квартири від 12.01.01 р., посвідченого нотаріально, ОСОБА_5 як даритель подарувала позивачеві як обдарованому, АДРЕСА_3. Згадана квартира належить дарителю за договором купівлі продажу квартири, посвідченим нотаріально, від 20.02.92 р. за Р № 1 702, зареєстрованим у Волинському облбюро техінвентаризації за № 13386 04.01.01 р.. При цьому сторонам договору дарування роз»яснено положення ст. 243 ЦК України. Один із примірників договору дарування, що має силу оригіналу, видано обдарованому. Зазначено, що цей договір підлягає реєстрації у Волинському облбюро техінвентаризації.

Відповідно до ст. 41 ЦК України (в ред. 1963 р.), що діяла на дату укладення договору дарування і до 01.01.04 р., угодами є дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори).

Аналогічно, відповідно до положень ч. 1 ст. 202 ЦК України, яка діє з 01.01.04 р. по даний час, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до змісту ч. ч. 1, 2 ст. 243, ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України (в ред. 1963 р.), що діяли на дату укладення договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 цього Кодексу.

Як слідує з положень ст. 227 ЦК України (в ред. 1963 р.), що діяли як на дату укладення договору дарування, так і до 01.01.04 р., договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі - продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За положеннями ст. 334 ЦК України, що діє з 01.01.04 р. по даний час, та підлягала врахуванню у випадку оформлення права власності за позивачем згідно з договором дарування в період з 01.01.04 р. по 20.12.04 р. дата оформлення права власності за ОСОБА_5 згідно із дублікатом договору купівлі продаж квартири - , право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно - розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Обидві норми обох ЦК України - як 1963, так і 2003 р., передбачали державну реєстрацію права власності позивача за договором дарування, чого ним реалізовано не було.

Реєстрація договору дарування у державних органах передбачала офіційне повідомлення державі особою того факту, що мається новий ( обдарований) власник квартири, з метою недопущення колізій, що мало місце у випадку позивача.

Посилання позивача на ту обставину, що на дату нотаріального посвідчення договору дарування йому було роз»яснено про виникнення у нього права власності на квартиру з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, а надалі він, вважаючи себе власником квартири, не оформив належно свого права власності відповідно до чинного законодавства, до не спростовує положень вищезазначених статей ЦК України.

Згідно з копією техпаспорта на кв. № 27 у житловому будинку № 57 по вул. Незалежності у м. Ковелі Волинської області, виготовленого Волинським облбюро техінвентаризації 20.12.04 р., ОСОБА_5 зазначена одноосібним власником вказаної вище квартири за дублікатом договору купівлі продажу, посвідченого Ковельською держнотконторою 20.02.92 р. за Р № 1 702, виданим Ковельською держнотконторою 17.11.04 р. за № 3 1 579.

Ця ж обставина стверджується і копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5 936 348, виданого Волинським облбюро техінвентаризації 20.12.04 р. стосовно вказаної вище квартири. Реєстратором зазначено ОСОБА_4.

Таким чином, за станом на 20.12.04 р. право власності на квартиру було повторно оформлено на ОСОБА_5 за одним і тим же договором договором купівлі продажу квартири, хоча у 2004 р. вже за дублікатом такого договору. На той час на ім»я позивача квартира зареєстрованою не була.

Суд враховує, що при виконанні позивачем положень ЦК України про реєстрацію права власності на квартиру за станом на 20.12.04 р., підстав у реєстратора КП «Волинське облбюро техінвентаризації» ОСОБА_4 для реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_5 не було б.

Отримання у Ковельській держнотконторі дубліката договору купівлі продажу квартири для ОСОБА_5 особою, яка не мала на це повноважень, позивачем суду належними та переконливими доказами не доведено. Крім того, відповідач суду пояснив, що дублікат договору купівлі продажу квартири отримувала ОСОБА_5.

Останній, безсумнівно, було відомо про укладення 12.01.01 р. договору дарування квартири позивачеві.

Однак, підстав для визнання дубліката договору купівлі продажу квартири недійсним, суд не має.

За станом на 20.12.04 р. діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом МЮ України від 07.02.02 р. N 7/5 та зареєстроване в МЮ України 18.02.02 р. за N 157/6 445 (далі Тимчасове положення). Згідно з Тимчасовим положенням, до 01.01.12 р. державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.10 р. N 1 878 - VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно, у подальшому, на підставі дубліката договору купівлі продажу квартири ОСОБА_5 у Волинському бюро техінвентаризації повторно зареєструвала своє право власності на квартиру, хоча таке вже було зареєстроване за оригіналом договору купівлі продажу квартири за № 13 386 від 04.01.01 р.. Реєстрацію права власності здійснила реєстратор ОСОБА_4.

Однак, здійснення реєстратором КП «Волинське облбюро техінвентаризації» ОСОБА_4 реєстрації права власності ОСОБА_5 на квартиру за зверненням особи, яка не мала на це повноважень, позивачем суду належними та переконливими доказами не доведено.

Крім того, відповідач суду пояснив, що до реєстратора та КП «Волинське облбюро техінвентаризації» з приводу реєстрації свого права власності на квартиру у 2004 р. зверталась ОСОБА_5.

Останній, безсумнівно, було відомо, про те, що за нею право власності на квартиру реєструється вдруге після укладення 12.01.01 р. договору дарування квартири позивачеві та на підставі отриманого нею у Ковельській держнотконторі дубліката договору купівлі продажу квартири.

Однак, підстав для визнання скасування рішення реєстратора КП «Волинське облбюро техінвентаризації» ОСОБА_4 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру, суд не має.

У подальшому, з 01.01.13 р., відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», держреєстрацію права власності здійснює реєстраційна служба, але чинним законодавством не встановлено правонаступництва реєстраторів БТІ і реєстраційної служби у сфері державної реєстрації прав власності.

З врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що підстав для скасування реєстраційною службою Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області запису у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію речового права за номером запису 13386 у книзі: 85, з датою державної реєстрації 20.12.04 р., тобто, державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на квартиру, здійсненої держреєстратором БТІ, суд також не має.

Та обставина, що ОСОБА_5 померла 01.05.15 р. у м. Ковелі Волинської області, стверджується копією свідоцтва про смерть серії I ЕГ № 17 127, виданого 05.05.15 р. відділом держреєстрації ацс по м. Ковелю реєстраційної служби Ковельського МРУЮ Волинської області.

Суд також враховує, що, як слідує з матеріалів спадкової справи, що заведена після смерті ОСОБА_5, згідно із заповітом спадкодавиці від 05.02.94 р., зазначену вище квартиру як належну їй на праві власності вона заповіла позивачеві як своєму внукові. Однак, згідно із заповітом спадкодавиці від 22.08.02 р., зазначену вище квартиру як належну їй на праві власності вона заповіла відповідачеві як своєму синові. Згідно з копією довідки № 39 від 05.03.15 р., виданої ЖРКП 1 (м. Ковель Волинської області), відповідач разом із ОСОБА_5 на момент її смерті проживав у вказаній вище квартирі та 04.06.15 р. він подав до Ковельської держнотконтори заяву про прийняття майна спадкодавиці за заповітом, складеним на його користь 22.08.02 р. тобто зазначеної вище квартири, вказавши, що інших спадкоємців немає.

Спадкодавиця 22.08.02 р. скористалась положеннями ст. 544 ЦК України (в ред. 1963 р.), та заповіт від 02.02.94 р. тим самим був скасований.

Таким чином, щодо заповіту, посвідченого 22.08.02 р. на користь відповідача, відповідно до ст. 1 254 ЦК України, поширюється правило про презумпцію правомірності правочину, що закріплено у ст. 204 ЦК України.

Відповідач прийняв вищезазначену квартиру у спадок відповідно до положень ЦК України, що регулюють прийняття спадщини за заповітом.

Таким чином, на даний час власником квартири є відповідач.

Вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_5, та запису про це у відповідному Реєстрі, за наявності такої обставини як виникнення з 01.05.15 р. права власності на цю ж квартиру у відповідача за заповітом саме огляду на те, що спадкодавиця на момент смерті була власником квартири і таке її право було зареєстроване та визнавалось державою, суперечитиме вимогам чинного законодавства та порушуватиме права відповідача.

Питання ж про визнання за ним права власності за договором дарування з визнанням недійсності заповіту, складеного на ім»я відповідача, позивачем не порушується.

А тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 60, 212 - 218, 88 ЦПК України, ст. ст. 2, 227, 243, 41 ЦК України (в ред. 1963 р.), ст. ст. 1 216 - 1 218, 1 220, 1 222, 1 223, 1 233, 1 234, 1 257 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене через Ковельський міськрайсуд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу подано не було.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий:ОСОБА_8