Справа № 639/6634/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Шиянової Л.О.,

за участю секретаря - Крбеян К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири; зустрічному позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування, який остаточно уточнила у червні 2016 року та просила постановити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, з яких: на ? частку в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові; на ? частку в порядку виділу частки із спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3. Єдиною її спадкоємицею є ОСОБА_1. В момент смерті позивач була зареєстрована та проживала разом із померлою матір'ю. Позивач зазначає, що після смерті матері вона є єдиною спадкоємицею за законом. Інших осіб, які б претендували на майно не має, а тому вона є єдиним спадкоємцем відкритої спадщини.Як вказано в первинно поданому позові, станом на 29.05.2016 року неможливо визначити де перебуває та стан відсутнього правовстановлюючого документу: чи він є загубленим або зіпсованим. Спадкодавцю ОСОБА_3 та іншим колишнім членам родини померлої квартира належала на праві спільної сумісної власності. При цьому, смерть суб'єкта спільної сумісної власності призводить до перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову із застосуванням презумпції рівності часток співвласників у праві спільної власності (ч.1 ст. 357 ЦК України). Таким чином, за даними, які містяться в довідках, виданих КП «Харківське міське бюро інвентаризації» частка у квартирі померлої ОСОБА_3 становить ?. Документи, про наявність права власності у відповідача - довідка КП «ХарківськеМБТІ» НОМЕР_3 та відповідь КП «ХарківськеМБТІ» НОМЕР_2 від 19.12.2014 року, до якої додано копію свідоцтва про право власності на житло. В обох документах позивач значиться співвласницею квартири АДРЕСА_1. Тобто їй належить ? квартири АДРЕСА_1.

Оскільки згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1, частки кожного із співвласників не визначені, а тому відповідно до закону є рівними, кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток. У цьому випадку це по 1/4 частині будинку за кожним, оскільки учасників спільної сумісної власності чотири. Тому частина спірної квартири АДРЕСА_1, що має бути виділена позивачу у власність із спільної сумісної власності в порядку виділу частки із спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1, має дорівнювати ?.

Крім того позивач зазначає, що відповідач вказує на те, що їй було начебто подаровано 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. Однак жодних документів, що підтверджують таку позицію відповідача по справі станом на 29.05.2016 року, не існує, а ті, які були надані відповідачем по справі не підтверджують факту саме дарування 1/4 частини.

Нотаріус П'ятої ХДНК повідомила позивача, що не має правових підстав видати в порядку оформлення спадщини Свідоцтво про справо на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1, та запропонувала для вирішення питання оформлення спадкових прав у відповідній частині, звернутися до суду за місцем відкриття спадщини та за місцезнаходженням об'єкту нерухомого майна із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В результаті вищевказаних дій, право власності позивача на 1/4 частину квартири в порядку спадкування не визнається нотаріусом, тому вона звернулася до суду з даним позовом, оскільки інший, крім судового, шлях, для відновлення порушеного права відсутній.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, який остаточно уточнила 02.06.2016 року та просила постановити рішення, якимвизнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, з яких: на ? частку на підставі договору дарування від 06 вересня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лагутіним М.В.; на ? частку в порядку виділу частки із спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1. Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що 6 вересня 1996 року, між її батьком ОСОБА_5 та нею, ОСОБА_2, був укладений договір дарування. Відповідно до цього договору ОСОБА_5, подарував їй, ОСОБА_2 ? частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Ця частина квартири належала йому на праві приватної власності на житло виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 22 липня 1996 року, за реєстровим номером НОМЕР_1, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації, 24 липня 1996 року, за реєстровим НОМЕР_4. Цей договір був посвідчений 6 вересня 1996 року, ПНХМНО Лагутіним Миколою Васильовичем, за реєстровим номером 4357. Відповідно до умов укладеного Договору дарування, ОСОБА_5 дарує, а ОСОБА_2 приймає в дар частину квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також в Договорі дарування вказано, що ця частина належить дарителю ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 22 липня 1996 року, за реєстровим номером НОМЕР_1, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації, 24 липня 1996 року, за реєстровим НОМЕР_4. Квартира, частка в якої подарована ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченим 06.09.1996 року приватним нотаріусом ХМНО Лагутіним М.В., реєстрований № 4537, належала ОСОБА_2, її матері ОСОБА_1, її батьку ОСОБА_5 та її бабусі ОСОБА_3 на праві спільної власності та була отримана в порядку приватизації державного житлового фонду, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 22.07.1996 року. Визначення режиму цього майна як спільного, відповідає положенням чинного на той час законодавства, яке визначало, що частки у спільній власності рівні, оскільки спільна власність є бездольовою. Тож ОСОБА_5 на час укладання договору дарування належала частка у спільній сумісній власності, що дорівнювала ? частині квартири АДРЕСА_1. Ця частка в цілому і була подарована доньці ОСОБА_2 Із договору дарування вбачається, що подаровано було саме частку у сумісній власності, а не її частину, як вважає позивач хза первісним позовом. Вважає, що формулювання та визначення об'єкту подарунку, зазначене у Договорі дарування, свідчить про те, що ОСОБА_5 було подаровано саме ? частину квартири. Крім того, разом із всіма членами родини, ОСОБА_2 отримала у спільну власність в порядку приватизації державного житлового фонду квартиру АДРЕСА_1. Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1, частки співвласників не визначені, а тому відповідно до закону, є рівними. Зазначене свідоцтво видане чотирьом членам сім'ї, а тому частка кожного учасника спільної власності дорівнює ?. Вважає, що саме така частка має належати їй після виділу із спільної сумісної власності в порядку виділу частки із сумісної власності за Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1, тому вона звернулася до суду із зустрічним позовом.

В судове засідання позивач та її представник з'явилися, однак представник позивача надала заяву з проханням слухати справу у їх відсутність, позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити, проти зустрічного позову не заперечували.

В судове засідання відповідач та її представник з'явилися, однак представник відповідача надала заяву з проханням слухати справу у їх відсутність, проти позову не заперечували, зустрічний позов підтримали у повному обсязі та просили про його задоволення.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлений позов та заявлений зустрічний позов обґрунтованими та задовольняє їх виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходив з положень ч. 1 і 3 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України про обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір.

Відповідно до вимог ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних у якості свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів тощо.

Батьками ОСОБА_1 були ОСОБА_6 та ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_5, виданого Червонозаводським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова 26 жовтня 2000 року, актовий запис № 1396 (а.с. 9).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_6, виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №4 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 8043 (а.с. 8).

Зі смертю ОСОБА_7 відкрилася спадщина у вигляді ? частин квартири АДРЕСА_1.

На момент смерті матері, позивач була зареєстрована та проживала разом із померлою матір'ю, що підтверджується наявністю незмінного місця реєстрації позивача в квартирі за адресою АДРЕСА_1, що записана в паспорті, а також довідкою про реєстрацію позивача, виданою начальником дільниці №65 КП «Жилкомсервіс» (а.с. 10,24).

Частина 3 ст. 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно мешкав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв її, якщо протягом строку, визначеного статтею 1270 Кодексу, він не заявив про відмову від спадку.

Позивач зазначає, що станом 29.05.2016 року неможливо визначити де перебуває та стан відсутнього правовстановлюючого документа.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно вимогам ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом чи за законом.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за його життя і народжені після його смерті, той з подружжя, що його пережив, і батьки.

Як встановлено в судовому засіданні, після смерті ОСОБА_3 єдиною спадкоємицею за законом є ОСОБА_1 Інших осіб, які б претендували на майно, не має.

У ч. 1 ст. 1226 ЦК України зазначено, що частка у праві загальної сумісної власності спадкується на загальних підставах, а ч. 1 ст. 1267 ЦК України передбачає, що частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом являються рівними.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 липня 1996 року, реєстровий НОМЕР_1, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с. 11-12).

За даними, які містяться в довідках, виданих КП «Харківське міське бюро інвентаризації» та згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України, частка у квартирі померлої ОСОБА_3 становить 1/4.

Кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток згідно із приписами ч.2 ст. 372 ЦК України.

Вищезазначеним Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1, частки співвласників не визначені, а тому, відповідно до закону, вони є рівними. Означене свідоцтво видане чотирьом членам сім'ї, а тому, частка кожного учасника спільної власності дорівнює ? та відповідно кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток згідно із приписами ч.2 ст. 372 ЦК України.

А тому, частина спірної квартири АДРЕСА_1, що має бути виділена позивачу у власність із спільної сумісної власності в порядку виділу частки із спільної сумісної власності за Свідоцтвом про право власності на. житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1 має дорівнювати 1/4.

Як вбачається із відповіді Нотаріуса П'ятої Харківської державної нотаріальної контори №1343/02-14 від 13 травня 2015 року, позивача повідомлено, що не має правових підстав видати в порядку оформлення спадщини Свідоцтво про справо на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1, та запропоновано для вирішення питання оформлення спадкових прав у відповідній частині, звернутися до суду (а.с. 6-7).

Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом за заявою спадкоємця. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю спільної сумісної власності , він має право звернутися з позовом про визнання за ним частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3.1 Роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Згідно ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування цієї статті є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідно до ст. ст. 317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Ст. ст. 15, 16 ЦК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до договору дарування, посвідченого 6 вересня 1996 року, ОСОБА_5, подарував ОСОБА_2 ? частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Ця частина квартири належала йому на праві приватної власності на житло виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 22 липня 1996 року, за реєстровим номером НОМЕР_1, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації, 24 липня 1996 року, за реєстровим НОМЕР_4. Цей договір був посвідчений 6 вересня 1996 року, ПНХМНО Лагутіним Миколою Васильовичем, за реєстровим номером 4357. Відповідно до умов укладеного Договору дарування, ОСОБА_5 дарує, а ОСОБА_2 приймає в дар частину квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також в Договорі дарування вказано, що ця частина належить дарителю ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 22 липня 1996 року, за реєстровим номером НОМЕР_1, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації, 24 липня 1996 року, за реєстровим НОМЕР_4 (а.с. 73).

Квартира, частка в якої подарована ОСОБА_2 за договором дарування посвідченим 06.09.1996 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Лагутіним Миколою Васильовичем, за реєстровим номером 4357, належала ОСОБА_2, її матері - ОСОБА_1, її батьку ОСОБА_5 та її бабусі ОСОБА_3 на праві спільної власності та була отримана в порядку приватизації державного житлового фонду, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 22.07.1996 року.

Статтею 17 Закону України «Про власність», що діяв на час здійснення правочину із дарування частини у спірній квартирі, визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Законодавство, що діяло на той час презюмувало, що частки у спільній власності рівні, оскільки спільна власність є бездольовою. А відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про власність» всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Щодо здійснення прав у спільній власності, наведена норма права й встановлює рівність часток у спільній власності.

Тож, ОСОБА_5, на час укладення договору дарування належала частка у сумісній власності, що дорівнювала 1/4 частка у квартирі АДРЕСА_1. Ця частка вцілому і була подарована ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. А згідно ч. 2 цієї ж статті, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Згідно ч.І ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. А відповідно до ч.2 цієї статті у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1, частки співвласників не визначені, а тому, відповідно до закону, вони є рівними. Означене свідоцтво видане чотирьом членам сім'ї, а тому, частка кожного учасника спільної власності дорівнює ? частини. Саме така частка має належати ОСОБА_2 після виділу із спільної сумісної власності в порядку виділу частки із спільної сумісної власності за Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1.

Кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток згідно із приписами ч.2 ст. 372 ЦК України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що заявлені позов та зустрічний позов підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 209-210, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16, 317,319,328,355,356,357, 372,392,1216, 1268 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, з яких: на ? частку в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові; на ? частку в порядку виділу частки із спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, з яких: на ? частку на підставі договору дарування від 06 вересня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лагутіним М.В.; на ? частку в порядку виділу частки із спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 22.07.1996 року, реєстровий НОМЕР_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в апеляційний суд Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк від дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні, - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів від дня отримання копії рішення суду.

Суддя Л.О.Шиянова