У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - державна реєстраційна служба України, про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою через представника - ОСОБА_6, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 вересня 2011 року між ним та відповідачкою ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири. Згідно з умовами вказаного договору відповідачка продала, а позивач придбав квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 10 вищевказаного договору купівлі-продажу сторони погодили, що відповідачка гарантує, що квартира, яка продається, буде звільнена від речей, які у ній знаходяться та належать продавцю, а також, що передача ключів від зазначеної квартири відбудеться не пізніше 16 січня 2012 року всі зареєстровані в квартирі особи повинні бути зняті з реєстрації не пізніше 16 січня 2012 року.

Зазначав, що на час звернення з позовом відповідачка чинить йому перешкоди у здійсненні права приватної власності щодо спірної квартири, оскільки на порушення договірних зобов'язань залишається зареєстрованою та постійно проживає в належній йому квартирі, речі не вивезла, ключі від квартири не передала, своїми діями унеможливлює безперешкодне, законне володіння, користування та розпорядження ним своєю власністю на власний розсуд.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_7

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою в якій, посилаючись на те, що під час підписання договору купівлі-продажу від 16 вересня 2011 року вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 16 вересня 2011 року, скасувати право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 16 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., зареєстровано в реєстрі за № 2874.

Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2, яка складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 34,80 кв. м, жилою площею 18,60 кв. м, за ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року рішення районного суду змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на ст. ст. 328, 392 ЦК України.

Абзац четвертий резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: АДРЕСА_3, яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 18,60 кв. м, загальною площею 34,80 кв. м, повернути у власність ОСОБА_5 В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в особі представника - ОСОБА_6, просить скасувати судові рішення, ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити його позов та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Суд першої інстанції, з висновками якого в незміненій частині погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив з того, що згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 26 березня 2015 року № 231 ОСОБА_5 під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому дійшов правильного висновку про наявність, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири та відповідно відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_4

Виключаючи з мотивувальної частини рішення районного суду посилання на положення ст. ст. 328, 392 ЦК України, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що оскільки спірні правовідносини виникли з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину, тому вказані норми не можуть бути застосовані в даному випадку.

Доводи касаційної скарги про те, що судом не застосовано двосторонню реституцію та не вирішено питання про повернення ОСОБА_4 коштів, сплачених за недійсним правочином безпідставні, оскільки відповідно до роз'яснень, викладених в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Таким чином застосування реституції до спірних правовідносин це право суду, а не його обов'язок, у разі якщо таких вимог не заявлялось у позові.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану через представника - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.О. Писана
В.М. Коротун
Л.М. Мазур