Ухвала

іменем україни

28 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 02 липня 2007 року у сумі 296 918 грн 34 коп.; у рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а також стягнути пропорційно з відповідачів судові витрати у сумі 2 969 грн 18 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02 липня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 448/зд-07-07, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 43 тис. доларів США, за умови сплати 14,6 % річних за весь час фактичного користування кредитом, терміном до 01 липня 2022 року. Умовами договору, зокрема п. п. 2.4, 2.5, передбачено повернення кредиту щомісячно частками у розмірі не менш як 238,89 доларів США до 20 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, шляхом перерахування коштів на позичковий рахунок позичальника та/або шляхом внесення готівки до каси банку. Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено порукою відповідно до укладеного договору поруки від 02 липня 2007 року № 448/зд-07-07/Р між ТОВ «Укрпромбанк», поручителем ОСОБА_4 та боржником ОСОБА_3 Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено також іпотекою відповідно до укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_5 іпотечного договору від 02 липня 2007 року № 448/зд-07-07/І, згідно з яким предметом іпотеки є трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором від 02 липня 2007 року № 448/зд-07-07. У зв'язку з тим, що позичальник умови кредитного договору не виконує, на письмові вимоги про виконання зобов'язань не реагує, станом на 25 червня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 296 918 грн 34 коп., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 274 283 грн 64 коп.; заборгованість за процентами - 22 634 грн 70 коп.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 296 918 грн 34 коп., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 274 283 грн 64 коп.; заборгованість за процентами - 22 634 грн 70 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року змінено рішення суду першої інстанції у частині обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення судів попередніх інстанцій зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Відмовляючи ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, виступає як забезпечення зобов'язання громадянина України за споживчим кредитом, наданим йому в іноземній валюті - доларах США, тому за змістом цього Закону неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки.

Однак із вказаними висновками не погодився апеляційний суд, та, переглядаючи справу в апеляційному порядку, виходив із того, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки за умовами кредитного договору від 02 липня 2007 року № 448/зд-07-07 (п. 1.4 договору) грошові кошти у сумі 43 тис. доларів США надавалися позичальнику не на придбання предмета іпотеки - зазначеної квартири, а на поточні потреби.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що усупереч вимогам ст. ст. 38, 39, 43 Закону України «Про іпотеку» позивачем у позовній заяві не зазначено вартості предмета іпотеки - початкової ціни для його подальшої реалізації, у зв'язку із чим суд вважав, що позивач обрав спосіб захисту права, який не є конкретним способом захисту у розумінні ст.16 ЦК України, тому підставою для відмови в задоволенні зазначених вимог є неправильно обраний позивачем спосіб захисту цивільного права.

Однак із зазначеними висновками неможливо погодитися, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Так, згідно з ч. 1 ст. 38 Закону «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Частиною 5 вищеназваної статті установлено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Водночас у ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку» закріплено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Частинами 1, 2 ст. 43 Закону «Про іпотеку» установлено, що прилюдні торги проводяться в двомісячний строк з дня одержання організатором прилюдних торгів заявки державного виконавця на їх проведення. Початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків

його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції і апеляційний суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим порушили норм процесуального та матеріального права, зокрема, не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - початкової ціни продажу предмета іпотеки.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу судів, що незазначення позивачем у позовній заяві початкової ціни продажу предмета іпотеки не може бути розцінено як обрання позивачем неконкретного чи неналежного способу захисту права у розумінні вищевказаних норм матеріального та процесуального права.

Разом із тим поза увагою судів залишилося те, що згідно з п. 1.3 іпотечного договору від 02 липня 2007 року № 448/зд-07-07/І, який знаходиться на а. с. 16-19, сторони оцінили предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м - у 414 грн 879 коп.

У зв'язку із чим під час вирішення спору судам необхідно було з'ясувати, чи погоджуються сторони з такою оцінкою станом на час розгляду справи в суді. Якщо з цього питання виник спір, то залежно від того, яка сторона оспорює оцінку, вона зобов'язана довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи, а суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України повинен сприяти в цьому та роз'яснити сторонам їхні права.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак