У Х В А Л А

17 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості із заробітної плати,

в с т а н о в и л а :

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 6 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задовольнив частково: стягнув на його користь з публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі - ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву») 26 тис. 963 грн 45 коп. заробітної плати та 800 грн на відшкодування моральної шкоди, а також вирішив питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд м. Києва рішенням від 14 січня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2015 змінив, визначивши розмір стягуваної з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь ОСОБА_4 заробітної плати у сумі 6 тис. 593 грн 45 коп.; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 березня 2016 року, описку в якій виправлено ухвалою цього ж суду від 12 квітня 2016 року, поновив

ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження та відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

4 жовтня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявник надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

8 серпня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, застосував положення Закону України «Про оплату праці», статей 23, 1167 Цивільного кодексу України, статті 2371 Кодексу Законів про працю України та установив, що відповідач перестав виплачувати заробітну плату у зв'язку з чим утворилась заборгованість. При цьому апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, зменшив розмір стягуваної суми заробітної плати, установивши, що протягом серпня та вересня 2014 року позивач працював один день на місяць, а протягом жовтня, листопада та грудня не працював і заробітна плата йому не нараховувалась, натомість позивач працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Дієсса», де йому нараховувалась заробітна плата в листопаді й грудні 2014 року та урахував, що при звільненні з роботи за власним бажанням позивач не звертався з вимогою про виплату йому заборгованості із заробітної плати за спірний період.

У наданій для порівняння ухвалі від 8 серпня 2016 року Вищий спеціалізований суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які встановили, що при звільненні відповідач не провів розрахунку у повному обсязі, зокрема не виплатив позивачеві компенсацію (оплату) за роботу у вихідні дні, до виконання якої було залучено позивача, але не обліковано та не оплачено всупереч вимогам статті 30 Закону України «Про оплату праці». При цьому суди встановили обставини фактичного перебування позивача у відрядженні у заявлені періоди та дійшли висновку про задоволення позову.

У наданому для порівняння судовому рішенні та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, встановлено різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості із заробітної плати за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук