АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6591/16 Головуючий 1 інст. - Тордія Е.Н.
Справа № 2/637/264/16
Категорія : сімейні Доповідач - Черкасов В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кокоші В.В., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа: служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що з 27 серпня 2013 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них є діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. Спільне життя у них з відповідачем не склалося, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Тому, ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 та визначити місце проживання дітей за її місцем проживання.

У судовому засіданні відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу, щодо проживання дітей, зазначив, що не заперечує, щоб старші діти мешкали з позивачкою, вважає, що меншим дітям буде краще проживати разом з ним.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_1, а ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_2. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей з ухваленням нового рішення, яким визначити місце проживання її дітей за її місцем проживання. В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що діти мають проживати разом з матір'ю з метою їх найліпшого духовного та морального розвитку. Крім того, відповідач фактично не має житла, знаходиться на утриманні своєї матері, тому не зможе забезпечити нормальний розвиток дітей.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доцільності залишення неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір'ю, а дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з батьком.

Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ст.. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Так, рішення суду першої інстанції переглядається колегією суддів лише в частині визначення місця проживання дітей. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 27 серпня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Актом обстеження сім'ї родини ОСОБА_2 встановлено, що відповідач разом зі своїми двома найменшими синами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 наразі проживають у домоволодінні ОСОБА_9, яка є матір'ю відповідача (а.с.37).

Актом обстеження сім'ї позивачки встановлено, що вона проживає в приватному будинку по АДРЕСА_1 разом із двома дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.39).

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У чч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи свідчать, що за місцем проживання як позивачки, так і відповідача створені всі умови для проживання і виховання всіх дітей.

У той же час, на думку колегії суддів, фактичне окреме проживання дітей не являється безумовною підставою для вирішення питання про обґрунтованість визначення місця проживання двох із чотирьох дітей окремо від матері.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Висновком органу опіки та піклування Шевченківської райдержадміністрації від 12 вересня 2016 року встановлено, що доцільним є визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір'ю за місцем їх фактичного проживання, а менших дітей, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити проживати разом з батьком за місцем його фактичного проживання (а.с.47).

Згідно зі ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

При встановлених обставинах колегія суддів вважає, що висновок органу опіки і піклування Шевченківської районної державної адміністрації від 12 вересня 2016 року не може вплинути на вирішення спору, оскільки такий висновок не містить будь-яких виключних обставин та обставин, які заслуговують на увагу для розлучення малолітніх дітей з матір'ю.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких виключних обставин для розлучення дітей із своєю матір'ю, і вважає, що місце проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 має бути визначено з матір'ю ОСОБА_1, що не позбавляє батька права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у їх вихованні.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував положень наведених вище норм матеріального та процесуального права, не навів переконливих, безспірних, належних і допустимих доказів того, що є виняткові обставини для розлучення малолітніх дітей з матір'ю.

Зважаючи на наведене, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про визначення місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом із матір'ю.

Доводи апеляційної скарги підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду підлягає зміні на підставі ст.. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.3ч.1ст.307, ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року - змінити, скасувавши його в частині визначення місця проживання дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_2.

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Кокоша

Ю.А. Пономаренко