Ухвала

іменем україни

14 січня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мостова Г.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому посилалася на те, що вона, починаючи з 1989 року до теперішнього часу проживає в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 та в подальшому - АДРЕСА_1). Згідно із рішенням Запорізької міської ради від 17 січня 1991 року № 34 адресу «АДРЕСА_1» було змінено на «АДРЕСА_1». Факт того, що вона проживала у зазначеному будинку, підтверджений довідкою, виданою головою квартального комітету № 126 Шевченківського району м. Запоріжжя від 21 липня 2015 року № 113. Первісним користувачем вказаного будинку була ОСОБА_3, яка побудувала його в 1957 році.

22 червня 1986 року ОСОБА_3 продала за домашньою угодою зазначений будинок ОСОБА_4, а 28 квітня 1989 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, був придбаний у ОСОБА_4 чоловіком позивача - ОСОБА_5 за простим письмовим договором купівлі-продажу, укладеним у присутності голови квартального комітету № 126 у Шевченківському районі м. Запоріжжя та свідків. Починаючи з 28 квітня 1989 року по день смерті ОСОБА_6 проживав у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами, добросовісно та безперервно володів та відкрито користувався даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядав за будинком та утримував його, постійно робив у ньому поточний та капітальний ремонт, на свій розсуд здійснював управління та володіння житловим будинком.

Після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 до цього часу позивач продовжує проживати у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами, та вирішила оформити спадщину на житловий будинок, але в нотаріальній конторі їй усно повідомили, що за життя ОСОБА_5 не зареєстрував право власності на житловий будинок у встановленому законом порядку, що унеможливлює спадкування майна після його смерті. Згідно із листом ТОВ «ЗМБТІ» від 17 вересня 2015 року в матеріалах інвентарної справи правовстановлюючі документи на будинок відсутні, тобто в свій час ОСОБА_3 не оформила право власності на побудований нею будинок, а його подальше відчуження здійснювалось лише за домашніми угодами.

Посилаючись на те, що вона мешкала у будинку з 1989 року, як дружина набувача будинку - ОСОБА_5, разом з ним, а з ІНФОРМАЦІЯ_1 (день його смерті) продовжує добросовісно безперервно та відкрито користуватися даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, на свій розсуд здійснює управління та володіння житловим будинком, просила відповідно до ст. 344 ЦК України визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку набувальної давності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому, добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що реєстрація права власності на спірний житловий будинок не проводилася, а за змістом ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може виникнути лише на чуже майно, обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги і зміст оскаржуваних рішень судів не дають підстав для висновку про те, що судами допущено порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та зазначені доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами за набувальною давністю.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ Г.І. Мостова