Ухвала іменем україни
05 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

Дем'яносова М.В., МостовоїГ.І.,

за участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - Каракоця О.Р.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомПублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» про визнання кредитного договору недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110149 у розмірі 180 408 грн 43 коп.; стягнути солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн; стягнути з ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 2 786 грн 90 коп.

На обґрунтування своїх вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору від 24 вересня 2007 року № DN81AR03110149 ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 77 023 грн 12 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 вересня 2014 року. Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов'язаний погашати заборгованість, що складається із заборгованості за кредитом, процентів, комісії, винагороди та інших витрат, в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором, а саме: щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж).

Зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором було частково забезпечене порукою, а саме: договором поруки від 22 березня 2011 року, укладеним з поручителем - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус». Відповідно до п. 4 договору поруки від 22 березня 2011 року поручитель та боржник відповідають перед ПАТ КБ «ПриватБанк» як солідарні боржники. Розмір відповідальності поручителя перед кредитором згідно з витягом із додатку № 1 до договору поруки встановлено в розмірі 200 грн.

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором позивач виконав своєчасно і повністю: банк надав, а ОСОБА_4 отримала грошові кошти. На порушення умов договору ОСОБА_4 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 180 608 грн 43 коп., яка складається із наступного: 53 216 грн 39 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 10 539 грн 36 коп. - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 116 852 грн 68 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Загальна сума грошових зобов'язань, що підлягає сплаті за кредитним договором, складає 180 608 грн 43 коп. Позивач просив стягнути з ОСОБА_4 180 408 грн 43 коп. заборгованості за кредитним договором та 200 грн солідарно з ОСОБА_4 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», стягнути з ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 2 786 грн 90 коп.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4. звернулася до суду із зустрічними позовними вимогами до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», в якому просила визнати недійсними кредитний договір від 24 вересня 2007 року № DN81AR03110149 та договір поруки від 22 березня 2011 року б/н, посилаючись на те, що 24 вересня 2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено зазначений кредитний договір. Вона отримала кредит у розмірі 77 023 грн 12 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 вересня 2014 року. ОСОБА_4 стверджувала, що у зазначеному кредитному договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнані обов'язковими, банк не надав їй окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, не вказано повної орієнтованої вартості кредиту, розрахунок проведено поверхово та є незрозумілим для споживача, тобто кредитний договір не відповідає вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Оскільки договір поруки від 22 березня 2011 року б/н укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» є похідним від головного договору, то й договір поруки необхідно визнати недійсним. Крім того, він укладений без її згоди.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 120 755 грн 75 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 1 864 грн 40 коп.

У решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року зазначене судове рішення змінено. Скасовано рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судових витрат у розмірі 1 864 грн 40 коп. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у стягненні з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судових витрат у розмірі 1 864 грн 40 коп.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 та її представники: ОСОБА_5, ОСОБА_6, просять ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що відповідно до укладеного кредитного договору від 24 вересня 2007 року № DN81AR03110149 ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 77 023 грн 12 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 вересня 2014 року.

Зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором забезпечено договором поруки від 22 березня 2011 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус».

Відповідно до п. 2 договору поруки розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою, зазначеною в додатку № 1 до цього договору. Відповідно до п. 4 договору поруки від 22 березня 2011 року поручитель та боржник відповідають перед ПАТ КБ «ПриватБанк» як солідарні боржники. Згідно із зазначеним додатком розмір відповідальності поручителя становить 200 грн.

Установлено, що загальна сума заборгованості за договором від 24 вересня 2007 року № DN81AR03110149, з урахуванням реалізації автомобіля Daewoo Nexiа в рахунок погашення заборгованості, складала 180 608 грн 43 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що зобов'язання не припинилося його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), тобто нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання суд вважав правомірним.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року стягнуто з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 117 054 грн 98 коп., яка складається із: 57 077 грн 72 коп. - заборгованість за кредитом; 31 976 грн 75 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7 596 грн 41 коп. - заборгованість за комісією за користування кредитом; 20 409 грн 34 коп. - заборгованість за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Зазначена заборгованість до цього часу не повернута, відповідно вимоги банку щодо нарахування заборгованості за процентами за користування кредитом, заборгованості за комісією за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором суд вважав правомірними.

Згідно з наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованість з 21 жовтня 2010 року до 21 жовтня 2013 року складає: заборгованість за процентами - 53 216 грн 39 коп., заборгованість за комісією - 10 539 грн 36 коп., пеня - 116 852 грн 68 коп.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняться виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або іншіречі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сум, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і прядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що користування кредитом не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права кредитодавця на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, по день фактичного користування позичальником кредитом.

Таким чином, нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання є правомірним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції в частині, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з боржника заборгованості за процентами та комісією, разом із тим зменшив розмір стягнення неустойки (пені), оскільки він значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту та за відсотками.

Також суд визначив розмір заборгованості ОСОБА_4 перед банком і стягнув з останньої на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 120 755 грн 75 коп. та дійшов висновку, що сума 200 грн підлягає стягненню з ОСОБА_4 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» як із боржника та поручителя солідарно.

Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладенні кредитного договору з ОСОБА_4 здійснював нечесну підприємницьку практику та, використовуючи необізнаність позивача у питаннях фінансових послуг, ввів його в оману щодо істотних умов кредитування.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди І та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів І та II груп.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є інвалідом II групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а. с. 73).

Разом із тим, змінюючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи в частині нове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновкупро відмову в стягненні з ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 1 864 грн 40 коп., оскільки ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи та звільнена від сплати судового збору.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та її представників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів щодо їх оцінки, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2015 року в незміненій його частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:М.В. Дем'яносов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова