Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Карпенко С.О.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю «А-ДАР», ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт-С» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, визнання права власності на нежитлові приміщення та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з указаним позовом, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 3 лютого 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «А-Дар» (далі - ТОВ «А-Дар») та ОСОБА_4; визнати право власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на нежитлові приміщення із № 1 по № 15 по АДРЕСА_1, загальною площею 220,4 кв.м., вартістю 779 502 грн; витребувати вказані приміщення від товариства з обмеженою відповідальністю «Крафт-С» (далі - ТОВ «Крафт-С») у комунальну власність територіальної громади в особі Київської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 березня 2009 року відділ приватизації комунального майна Подільського району м. Києва за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу відчужив у власність ТОВ «А-Дар» нежитлові приміщення із № 1 по № 15 по АДРЕСА_1, загальною площею 220,4 кв.м., за ціною 779 502 грн. За умовами вказаного договору право власності на продане нерухоме майно у покупця виникає з моменту сплати вартості придбаного об'єкта та державної реєстрації договору.

Всупереч умовам договору ТОВ «А-Дар» не сплатило грошові кошти за придбаний об'єкт нерухомого майна та 3 лютого 2012 року відчужило його ОСОБА_4 за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу, після чого власником цього майна стало ТОВ «Крафт-С».

Таким чином, укладений 3 лютого 2012 року між ТОВ «А-Дар» та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки ТОВ «А-Дар» не було власником майна та не могло його відчужувати на користь третіх осіб, а відчужене нерухоме майно підлягає витребуванню на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради як таке, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року, в позові відмовлено.

Заступник прокурора міста Києва, не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 29 липня 2008 року, територіальна громада Подільського району м. Києва є власником нежитлових приміщень з № 1 по № 15 групи приміщень № 37 загальною площею 220,4 кв.м. по АДРЕСА_1.

30 березня 2009 року між відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва та ТОВ «А-Дар» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежилих приміщень (шляхом викупу), за умовами якого останнє придбало нежитлові приміщення з № 1 по № 15 групи приміщень № 37 загальною площею 220,4 кв.м. по АДРЕСА_1 за 779 502 грн.

Відповідно до п. 1.4 акта прийняття-передачі № 34 від 17 вересня 2009 року, підписаного начальником відділу приватизації комунального майна Подільського району м. Києва - Ющенком С.П. та директором ТОВ «А-Дар» - Федяєвим К.Є., продавець передав, а покупець прийняв нежитлові приміщення з № 1 по № 15 групи приміщень № 37 загальною площею 220,4 кв.м. по АДРЕСА_1; покупець сплатив всього 779 502 грн (у тому числі й ПДВ - 129 917 грн).

3 лютого 2012 року ТОВ «А-Дар» продало вказані нежитлові приміщення ОСОБА_4 за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 6 вересня 2013 року власником нежитлових приміщень з № 1 по № 15 групи приміщень № 37 загальною площею 220,4 кв.м. по АДРЕСА_1 є ТОВ «Крафт-С».

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що право власності на спірне нерухоме майно у ТОВ «А-Дар» виникло з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу від 30 березня 2009 року, а несплата ТОВ «А-Дар» грошових коштів за вказаним договором купівлі-продажу не є підставою для визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу, укладеного 3 лютого 2012 року між ТОВ «А-Дар» та ОСОБА_4, в розумінні положень ст.ст. 203, 215 ЦПК України, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові позивачу про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав, заявлених позивачем, та про відмову в задоволенні позовних вимог щодо витребування майна.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «А-Дар» не сплатило вартість придбаного майна, а тому не стало його власником, а тому відповідно не мало права відчужувати таке на користь третіх осіб, є необґрунтованими, оскільки як встановлено судами, право власності ТОВ «А-Дар» на спірне майно було зареєстровано належним чином, та ця реєстрація права власності не скасована.

З огляду на те, що доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухвалених судами судових рішень, касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
С.О. Карпенко