Справа № 603/209/16-ц
Провадження №2/603/97/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді: Іванчука В. М.

при секретарі: Швець Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Монастириська справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна спільно нажитого подружжям

за участі сторін:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2С, про розподіл майна спільно нажитого подружжям.

В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що 27.02.2012 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у Завадівській сільській раді Монастириського району Тернопільської області. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу сторонами куплено житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області за грошові кошти в сумі 40000 грн. Частину з зазначених коштів, а саме: 100 доларів США та 200 грн. було подаровано на весіллі відповідачу ОСОБА_2, інші - 210 євро, 210 доларів США та 20550 грн. позивачу ОСОБА_1 Решту грошових коштів 20000 грн. мати позивача ОСОБА_6 взяла в борг у ОСОБА_7 Оплату за спірний житловий будинок здійснювала мати позивача ОСОБА_6 28.03.2016 року, рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області шлюб між сторонами розірвано. З моменту припинення шлюбних відносин син сторін ОСОБА_5 проживає з позивачем, а тому просить суд відступивши від рівності часток сторін при поділі спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою вул.Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області та визнати за відповідачем право власності на 1/3 зазначеного житлового будинку. Також позивач просить скасувати реєстрацію в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 21.01.2012 року житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою вул.Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області та стягнути з відповідача в її користь судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві, та додатково суду пояснила, що стягуваних з відповідача ОСОБА_2 аліментів не достатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина ОСОБА_5, оскільки дитина постійно потребує додаткових витрат, а тому просить відступити від принципу рівності часток майна подружжя та визнати за нею 2/3 спірного житлового будинку.

Представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, та додатково суду пояснив, що визнання за сторонами по ? зазначеного житлового будинку невідповідатиме інтересам дитини ОСОБА_5, оскільки згідно ч.2 ст.50 ЖК України через деякий час, останньому буде потрібна окрема кімната. Крім того, зазначив, що після купівлі спірного житлового будинку, позивачем окрім коштів на купівлю будинку були витрачені додаткові кошти на його реєстрацію.

Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги визнав частково з підстав, наведених у запереченні на позов, згідно якого просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою вул.Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області залишивши за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 зазначеного житлового будинку. В задоволенні позовної вимоги про скасування реєстрації в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 21.01.2012 року житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою вул.Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області просить відмовити у звязку з безпідставністю та недоведеністю зазначеної позовної вимоги.

Свідок ОСОБА_6, яка є матірю позивача ОСОБА_1 суду пояснила, що через деякий час після одруження, а саме, 09.06.2012 року сторонам стало відомо, що в с. Завадівка Монастириського району Тернопільської області продається житловий будинок за ціну 40000 грн., який сторони згодом придбали. При цьому, з зазначеної суми 20000 грн. вклала позивач ОСОБА_1, 100 доларів США - відповідач ОСОБА_8, інші 20000 грн. мати позивача взяла в борг у ОСОБА_7 Зазначену позику мати позивача повертала самостійно за власні кошти.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він був свідком того, як сторони здійснювали купівлю спірного житлового будинку, при цьому, зазначивши, що в момент передачі коштів за будинок були присутні ОСОБА_2, ОСОБА_1 та мати позивача ОСОБА_6, яка передавала грошові кошти. Про передачу коштів сторони написали розписку. Також свідок зазначив, що стосовно того, за чиї особисто кошти був придбаний зазначений будинок, йому не відомо.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що дійсно, ОСОБА_6 особисто брала у нього в борг 20000 грн., при цьому повідомивши йому, що зазначені грошові кошти їй необхідні для купівлі будинку. Зазначений борг йому особисто повернула ОСОБА_6 протягом року з моменту позики.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 27 лютого 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який розірвано згідно рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 28.03.2016 року.

Від шлюбу сторони мають одну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ИД №177478 виданим Завадівською сільською радою Монастириського району Тернопільської області.

Судом також встановлено, що 25.06.2012 року, а саме під час перебування в зареєстрованому шлюбі, сторони придбали житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області, що підтверджується договором купівлі продажу житлового будинку від 25.06.2012 року ВРС №643494, посвідчений приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу Тернопільської області, зареєстрований в реєстрі за № 358.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами під час шлюбу та зареєстрований на імя відповідача ОСОБА_2, що підтверджується витягом про реєстрацію речових прав, виданим КП «Монастириське бюро технічної інвентаризації» №36886055 від 21.12.2012 року.

Крім того, зазначений факт підтвердили в судовому засіданні сторони по справі, а тому зазначена обставина не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 60 СК України спірний житловий будинок є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В своїй позовній заяві позивач ОСОБА_1, як на спосіб захисту своїх прав, посилається на ч.3 ст.70 СК України.

Частинами 2, 3 ст. 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Посилаючись на вищенаведену норму, позивач у прохальній частині позовної заяви просить суд відійти від рівності часток, і визнати за нею право власності на 2/3 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області.

В судовому засіданні позивач та її представник зазначили суду, що вони просять суд відійти від рівності часток подружжя у майні, саме з тих підстав, що зазначений житловий будинок був придбаний в більшій частині за особисті кошти позивача та її матері. Крім того, посилається на те, що після припинення шлюбних відносин дитина ОСОБА_5 проживає з позивачем ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні, при цьому, сума аліментів, яка стягується з відповідача, не достатня для забезпечення дитини, її фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що на підставі виконавчого листа виданого Монастириським районним судом Тернопільської області від 26.08.2014 року, з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 в розмірі ? частки усіх видів його заробітку.

З пояснень сторін та їх представників встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітній син ОСОБА_5 залишився проживати разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Згідно ст. 80 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Посилання позивачки на те, що вона не має достатнього доходу для повного забезпечення дитини, а також, що стягуваних аліментів не достатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини суд оцінює критично, оскільки зазначені пояснення сторони відповідача не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Також суд критично оцінює посилання сторони позивача у своїх показах на те, що спірний житловий будинок в більшій мірі був куплений за грошові кошти позивача ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_6, оскільки зазначене твердження не підтверджується жодними доказами. З показів свідків ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не можливо встановити зазначену обставину, оскільки будь-які письмові докази на підтвердження зазначеного факту суду не надано.

Крім того Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог, позивачем не надано, а пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні не дають підстави для збільшення частки майна позивача ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя.

Отже, позивачем не доведено наявність підстав для збільшення її частки у спільному майні подружжя, а також не наведено істотних обставин, за наявності яких можливо відступити від рівності часток подружжя.

Крім того, як вбачається з довідки виданої ПАТ «Коржівський спеціалізований гірничо-дробарний карєр» від 09.05.2016 року, ОСОБА_2 в період з 01.10.2014 року по 31.05.2016 року сплатив аліменти на загальну суму 23930, 30 грн.

Згідно копії довідки, виданої відділом соціальних виплат Монастириської РДА №933 від 20.07.2016 року, відповідач ОСОБА_1 знаходиться на обліку та отримує допомогу по догляду за 1 дитиною до досягнення нею 3-річного віку та отримала за період з 01.01.2016 року по 01.06.2016 року допомогу в розмірі 780 грн.

Крім того, як вбачається з довідки виданої відділом соціальних виплат Монастириської РДА №934 від 20.07.2016 року, ОСОБА_1 отримує допомогу малозабезпеченим сімям та отримала за період з 01.01.2016 року по 01.06.2016 року допомогу в розмірі 2860 грн. грн.

Також суд враховує ту обставину, що в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повідомила, що неофіційно працює 7-8 днів на місяць, за які отримує дохід близько 100 грн. в день.

Будь-яких доказів, які б підтверджували ту обставину, що розмір аліментів, які одержує позивач, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування, суду не надано.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільному сумісному майні подружжя.

Згідно п. 25 Постанови пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, враховуючи те, що в судовому засіданні було встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області сторонни придбали під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, а також те, що позивач ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, які б давали суду підстави для відступлення від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, тому суд приходить до висновку, що за сторонами слід визнати право власності на 1/2 спірного житлового будинку за кожним.

Вирішуючи питання в частині позовної вимоги про скасування реєстрації в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 21.01.2012 року житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області суд виходить з наступного.

Порядок проведення державної реєстрації речових прав та їх обтяжень здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року (далі - Закон № 1952-IV) та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок).

Згідно частини 1 статті 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановленихстаттею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); повноважень заявника; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Статтею 19 Закону № 1952-IV та пунктами 36, 37 Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Зокрема, такими документами є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 42 Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий об'єкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав №36886055 від 21.12.2012 року виданого КП «Монастириське бюро технічної інвентаризації», за ОСОБА_2 21.12.2012 року зареєстровано житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області. Підставою виникнення права власності згідно зазначеного витягу зазначено договір купівлі-продажу серії ВРС №643494 від 25.06.2012 року, виданий приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за №358.

Згідно технічного паспорта виданого КП «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації» від 21.12.2012 року, за адресо: вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області розташований житловий будинок з надвірними будівлями власником якого є ОСОБА_2

Згідно висновку про експертну оцінку майна VIR16-02/04-Д, ринкова вартість житлового будинку з належними будівлями та спорудами загальною площею 74,5 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., що розташований за адресою: вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області становить 76570 грн.

Враховуючи те, що в судовому засіданні позивач та її представник не надали суду належних та допустимих доказів, про те, що державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок проведена з порушенням вищезазначених вимог закону, враховуючи ст. 60 ЦПК України, суд прийшов висновку, що в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити.

Згідно ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 гривень витрат на правову допомогу та 551,20 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 57, 70 СК України, ст.ст.3-11, 15, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Зелена, 9, с.Завадівка Монастириського району Тернопільської області.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 250 грн. витрат на правову допомогу та 551,20 грн. сплаченого судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_11