Справа № 344/3051/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2099/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Драганчук У.М.

сторін: представника ТОВ ОТП Факторинг України ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ТОВ ОТП Факторинг Україна до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ТОВ ОТП Факторинг Україна на рішення Івано-Франківського міського суду від 07 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

10.03.2016 року ТОВ ОТП Факторинг Україна звернулося до суду з даним позовом посилаючись на те, що 08 лютого 2007 року між ЗАТ ОТП Банк, правонаступником якого є ПАТ ОТП Факторинг Україна, правонаступником якого є в свою чергу ТОВ ОТП Факторинг Україна та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 29 600 доларів США. 08.04.2007 року між Банком та позичальником було укладено Додатковий договір №1 та внесені зміни до кредитного договору, а саме надано додатковий транш в сумі 1 220,74 доларів США. 24.01.2011 року між факторинговою компанією та ОСОБА_3 було укладено доадтковий договір №2 та внесені зміни до кредитного договору. В забезпечення належного виконання зобовязань між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. 24.01.2011 року між факторинговою компанією та поручителем було укладено додатковий договір №1 до договору поруки, відповідно до умов якого були внесені зміни у договір поруки.

Станом на 29.02.2016 року сума заборгованості за кредитним договором, з врахуванням основного боргу, процентів, пені та штрафів складає 22 949,14 доларів США та 63 628 грн. пені. Всього по курсу НБУ станом на 09.03.2016 року становить 671 550 грн.

Просили задовольнити позовні вимоги і стягнути з відповідачів, як солідарних боржників, на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна заборгованість за кредитним договором в розмірі 671 550 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ ОТП Факторинг Україна подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом неповно зясовано обставини, які мають занчення для справи, рішення суду прийняте з порушенням норм права та підлігає скасуванню.

Зазначив, що сторони кредитного договору встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких підлягав виконанню у строк до 08 лютого 2017 року включно (п.2 частини 1 кредитного договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Під час ухвалення рішення, що оскаржується, суд першої інстанції не проаналізував зміст договору поруки та безпідставно не звернув увагу на положення п.п. а п. 2.1 договору поруки, яким встановлено, що боржник зобовязаний повернути кредитору повну суму отриманих коштів не пізніше 08 лютого 2017 року.

Суд першої інстанції неправильно визначився з моментом, з якого позивач мав предявити вимогу до позичальника та поручителя. При цьому, суд ототожнив поняття кінцевий строк виконання основного зобовязання з моментом виникнення права позикодавця вимагати поверення позики.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції , ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 08.02.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», а вподальшому ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ML-600/009/2007, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 29600 доларів США, під 13.99% річних, терміном погашення до 08.02.2017 року (а.с.7-11). Даним договором передбачено сплата коштів по графіку 8 числа кожного наступного місяця, розділом 4 даного договору обумовлено відповідальність за неналежне виконання договору.

До кредитного договору були укладені додаткові договори: №1 від 08.04.2007р., зі зміненою відсотковою ставкою, реструктуризацію частини зобовязань, надання траншу та інші умови (а.с.12-17); №2 від 24.01.2011р. з пільговою процентною ставкою, графіком платежів, сплатою платежів до 20 числа та іншими умовами договору.

Зокрема, у п.2.1.5.1 додаткового договору №2 від 24.01.2011р. (в новій редакції умови кредиту) сторони домовились що у випадку невиконання позичальником боргових зобовязань понад 30 календарних днів чи не виконання інших умов договору (строк порушення зобовязань), сторони домовились, що кредитор вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобовязань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього Додаткового договору та отримав вимогу кредитора, в звязку з чим позичальник зобовязаний погасити боргові зобовязання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобовязань. А наступним пунктом 2.1.5.2 додаткового договору №2 від 24.01.2011р., було також залишене і право кредитора, не зважаючи на інші положення договору, вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або в частині шляхом відправлення вимоги на адресу позичальника, який мав її виконати протягом 30 календарних днів з дати відправки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме - розрахунку заборгованості (а.с.90-91, 64-65), свої зобовязання за кредитним договором позичальник не виконував належним чином, починаючи з грудня 2012 року. Останній платіж 27.11.2012р., тобто з 20.12.2012 року (згідно графіку), а тому позивачем нарахована заборгованість по тілу кредиту в сумі 22 949,14 доларів США, борг по відсотках 0, а також пеня за період з 01.03.2015 року по 29.02.2016 року 74 339,09 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ - 2 011 198,66 грн.

Згідно поданого розрахунку заборгованості та умов вищезгаданого додаткового договору №2 до кредитного договору (п. 2.1.5.1), з 21.12.2012 року позичальник допустив порушення зобовязання по оплаті щомісячного платежу, а зі спливом 30 календарних днів настав строк порушення зобовязань за умовами даного пункту двохстороннього договору, а тому кредитор вважався з 21.01.2013 року таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобовязань у повному розмірі, а позичальник вважався таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та Додаткового договору та отримав вимогу кредитора, в звязку з чим позичальник зобовязаний був погасити боргові зобовязання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобовязань.

Представник відповідачів подав заяву до суду про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог за їх спливом (а.с.83-84).

Отже, звернення до суду в межах загального строку позовної давності з врахуванням зміненого на підставі умов договору строку, позивач мав подати до 21.01.2016 року включно, натомість позов до суду подано 10.03.2016 року (дата на поштовому конверті).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу дії п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Саме такий правовив висновок висловлено у справі № 6-116 цс 13 постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року.

Позивач предявив письмову вимогу до позичальника та поручителя 01.12.2015р. (а.с.26-29), на підставі якої представник позивача вважав, що вимога предявлена в межах строку позовної давності, однак суд відхиляє такі доводи, оскільки вимога мала бути предявлена через позов до суду.

Оскільки за умовами додаткового договору №2 та графіком погашення кредиту до цього договору, були сторонами встановлені певні права та обовязки, які деталізували набуття прав кредитора щодо реалізації вручення вимоги про повне дострокове погашення всього боргу та отримання такої вимоги, а відтак зміни строку виконання зобовязань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропущення строку позовної давності та наявність підстав для відмови у позові з цих обставин щодо позичальника.

З метою забезпечення кредитного зобовязання, 08.02.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», а вподальшому ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_4, як поручителем, було укладено договір поруки (а.с.22-23), зі змінами згідно Додаткового договору №1 від 24.-1.2011р. (а.с.24-25).

За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Вимога до поручителя може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК, у випадку порушення зобовязання боржником. Факт порушення зобовязання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 554 ЦК, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1 (постанова від 17 вересня 2014 р.).

Отже, виходячи з положень ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Цей правовий висновок зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-53цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором (постанова від 17 вересня 2014 р.).

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов правильного висновку, що оскільки позивач з 21.03.2013 року не звернувся до поручителя протягом визначеного строку до суду, то така вимога не підлягає до задоволення в звязку з припиненням поруки.

Позивач набув право на заявлення вимоги до відповідачів на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 29 червня 2010 року ( а.с, а.с. 37-43) і відповідно до ст.3 Договору до нього перейшли права на умовах договору укладеного між банком і відповідачами, якими передбачено порядок, умови та строки виконання кредитного договору та договору поруки, в тому числі і право на звернення до суду в межах строків позовної давності, установлених договорами.

Договору про збільшення позовної давності у письмовій фориі між Банком та відповідачами, як те передбачено ст. 259 ЦК України, не укладався, а посилання на інформацію про клієнта не є договором про збільшення позовної давності і не дають підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданщї апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права і його слід залишити без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ТОВ ОТП Факторинг Україна відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 07 вересня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_6