АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Морозов М.О.
№22-ц/796/1957/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- Чобіток А.О.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про розірвання шлюбу.

У мотивування вимог посилався на те, що 23 червня 2003 року між ним та відповідачем укладений шлюб, який зареєстрований 28 червня 2003 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області та видано Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1

У шлюбі є неповнолітня дитина ОСОБА_4.

На даний час вони з дружиною проживають у різних квартирах та фактично не спілкуються. Сімейне життя не склалось через те, що вони по різному розуміють свої подружні права та обов'язки. Спільне господарство вже давно не ведеться. Подальше сумісне життя і збереження сім'ї вважає неможливим, а примирення - не доцільне.

З урахуванням наведеного просив суд шлюб розірвати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 28.06.2003 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис №26, розірвано.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити інше рішення про розірвання шлюбу подружжя на підставі ст. 109 СК України з подальшим проживанням дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю і обов'язком ОСОБА_3 сплачувати ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в розмірі 1000 грн, щомісяця та правом здійснювати виховання сина за домовленістю з матір'ю, стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Зазначає, що 17 червня 2014 року між ними сталася сварка на ґрунті самоусунення ОСОБА_3 від обов'язків утримання сім'ї та дитини, неправомірного укладення кредитного договору на 70 000 грн (підробив підпис дружини ОСОБА_2 на заяві про її згоду на отримання кредиту), які в сім'ю не надавав, а використав для задоволення своїх потреб.

Унаслідок сварки вони домовилося про окреме проживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації подружжя в кімнаті 7 квартири №16 будинку №6 (колишній гуртожиток) по вул. Кільцева дорога в м. Києві, куди позивач переніс свої речі, а її речі залишив у кімнаті №9, яку він мав здавати для погашення кредиту та добровільного утримання сина. Жодних домовленостей про припинення шлюбу внаслідок даної сварки сторони не висловлювали і до жовтня 2015 року сім'я продовжувала існувати, хоча подружжя і домовилося проживати окремо.

Вказує, що за умови дотримання ст. 74 ЦПК України суд першої інстанції після першої неявки відповідача в судове засідання зобов'язаний був з'ясувати в позивача фактичне місце її проживання з дитиною, а також запропонувати вручити їй судову повістку особисто або за місцем її роботи, яка була відома позивачу.

Окрім того, суд не дав критичної оцінки поясненням ОСОБА_3 і підставою для розірвання шлюбу зазначив ст. ст. 110-112 СК України, хоча цим нормам передують інші, які мали бути застосовані судом за умови дотримання норм закону, зокрема, ст. ст. 104, 109 СК України.

Також просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення місцевого суду та постановити інше рішення з посиланням на ст. 109 СК України та зазначенням дійсних обставин та домовленостей, що син подружжя буде проживати після розірвання шлюбу з нею, а позивач буде брати участь у забезпеченні умов їхнього з сином життя в розмірі 1000 грн щомісяця і має право здійснювати особисте виховання сина за домовленістю з матір'ю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

Судом встановлено, що 28 червня 2003 року сторони зареєстрували шлюб, про що Виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради міста Ірпеня Київської області 28.06.2003 року складено відповідний актовий запис №26 (а.с. 4).

У шлюбі сторони мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначив, що вони проживають у різних квартирах та фактично не спілкуються, спільне господарство не ведуть, тому подальше сумісне життя і збереження сім'ї є неможливим, а примирення - не доцільним.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У силу ст. 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України).

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, проживають окремо один від одного за різними адресами. Окрім того позивач наполягав на розірванні шлюбу та небажанні примиритися. За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про розірвання шлюбу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що підставою для розірвання шлюбу суд першої інстанції зазначив ст. ст. 110-112 СК України, хоча цим нормам передують інші, які мали бути застосовані судом за умови дотримання норм закону, зокрема, ст. ст. 104, 109 СК України.

Такі доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування рішення суду, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу.

Зазначеними вище нормами передбачено право, а не обов'язок подружжя, яке має дітей, звернутися зі спільною заявою про розірвання шлюбу.

Позивач використав своє право та звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу на підставі ч. 1 ст. 110 СК України в позовному провадженні.

Як в апеляційній скарзі ОСОБА_2, так і в суді апеляційної інстанції її представник не порушували питання про відмову в задоволені позову, а просять суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу з інших правових підстав.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 пояснив, що на даний час судом виданий наказ про стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на дитину.

ОСОБА_3 пояснив у суді апеляційної інстанції, що їх син є разом з ним співвласником квартири №16 будинку №6 на вул. Кільцева дорога в місті Києві і зареєстрований за даною адресою. На даний час син проживає разом з матір'ю. Спору з приводу місця проживання дитини між ними немає.

Не є підставою для скасування рішення суду вимоги апелянта про ухвалення іншого рішення з посиланням на ст. 109 СК України та зазначенням дійсних обставин та домовленостей, що син подружжя буде проживати після розірвання шлюбу з відповідачем, а позивач буде брати участь у забезпеченні умов їхнього з сином життя в розмірі 1000 грн щомісяця і має право здійснювати особисте виховання сина за домовленістю з матір'ю, оскільки суд першої інстанції розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вимоги, зазначені апелянтом, ОСОБА_3 у суді першої інстанції не заявляв, а тому колегія суддів позбавлена можливості переглядати оскаржуване рішення із зазначених підстав.

Також колегія суддів зазначає, що порушення судом першої інстанції норм ст. 74 ЦПК України в силу ст. 309 ЦПК України не є підставою для скасування рішення суду, оскільки ОСОБА_2 та її представник за таких обставин не позбавлені можливості подати докази, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень щодо розірвання шлюбу до апеляційної інстанції.

Жодних доказів до суду апеляційної інстанції відповідачем та її представником не подано.

Отже, суд першої інстанції з'ясував обставини справи в межах заявлених позивачем вимог, дав їм належну правову оцінку.

Відповідач не надала до апеляційного суду доказів, які б спростовували рішення суду щодо розірвання шлюбу, тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: