ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі: секретаря Соловей Ж.В., представника заявника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 на рішення державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві,-

ВСТАНОВИВ:

Скаржник звернувся до суду із скаргою на рішення старшого державного виконавця ДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2016 року виконавчого провадження № 48834073, яке відкрито з виконання виконавчого листа 1027/1432/12, виданого Фастівським міськрайонний судом Київської області 18.09.2015 року, посилаючись на те, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, тому що винесена з порушенням вимог ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», а саме те, що державний виконавець виніс оскаржувану постанову до закінчення строку для самостійного виконання рішення. На підставі наведеного, просив визнати незаконною та скасувати зазначену постанови ДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві від 04.03.2016 року.

В судовому засіданні представник скаржника вимоги скарги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відділу ДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві в судове засідання не зявився, повідомлений вчасно і належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутністю не надходило.

Представник стягувача у виконавчому провадженні надіслав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що боржник не міг ознайомитися із матеріалами виконавчого провадження ні 06 квітня, ні пізніше, оскільки матеріали справи виконавчого провадження знаходилися в ВДВС Деснянського РУЮ у місті Києві та на даний час виконавчі дії проводяться за місцем знаходження майна боржника в Деснянському районі міста Києва, відповідно до листа ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві від 16.03.2016 року. Ствердження боржника, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасування, оскільки винесена з порушенням вимог ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», є невірним, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена 25 вересня 2015 року, тобто боржник мав термін на добровільне виконання рішення більше 5 місяців, постанова про арешт майна була винесена 04.03.2016 року, коли боржник, знаючи про зобовязання виконати рішення, взагалі його не виконував. Також законність винесення оскаржуваної постанови підтверджується тим, що вона винесена за заявою стягувача від 18.02.2016 року. Виходячи з вищевикладеного просив відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_2 на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 від 04.03.2016 року.

Заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи судом, встановлено наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

За приписами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК України, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

Відповідно до ст.385 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк може бути поновлено судом.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із заявою на імя начальника ВДВС Шевченкіського РУЮ м. Києва, 06.04.2016 року представник заявника ознайомився із матеріалами виконавчого провадження (а.с. 9), внаслідок чого дізнався про винесення 04.03.2016 року старшим держаним виконавцем ВДВС ОСОБА_3 постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Таким чином, оскільки про існування оскаржуваних постанов скаржнику стало відомо 06.04.2016 року, тому строк для предявлення скарги пропущений з поважних причин і підлягає поновленню.

Судом встановлено, що старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 25.09.2015 року відкрито виконавче провадження за номером 48834073 з виконання виконавчого листа 1027/1432/12, виданого Фастівським міськрайонний судом Київської області 18.09.2015 року.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Стаття 25 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат.

Суд зазначає, що у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» добровільним виконанням рішення є його виконання у передбачений строк, тобто вчинення дій, зазначених у рішенні суду у строк, визначений відповідно до зазначеного Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, у постанові про відкриття виконавчого провадження від 25.09.2015 року не було надано строк для самостійного виконання рішення суду, тому суд вважає обґрунтованими доводи скаржника щодо порушення вимог чинного законодавства державним виконавцем в частині ненадання йому, як боржнику строку для добровільного виконання рішення.

В подальшому, постановою від 04.03.2016 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_5 у межах суми звернення стягнення в розмірі 303402,88 грн.

Положення ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Державний виконавець, починаючи примусове виконання рішення, обов'язково повинен пересвідчитися: по-перше, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження; по-друге, чи здійснені ним дії, спрямовані на його добровільне виконання.

Таким чином, всупереч положенням Закону, у постанові про відкриття виконавчого провадження не вказано про необхідність боржнику самостійно виконати рішення, що позбавило можливості боржника виконати його у добровільному порядку, чим уникнути вжиття заходів примусового виконання рішення.

Не зважаючи на відсутність підстав та обставин, що свідчать про невиконання у добровільному порядку рішення, державний виконавець оскаржуваною постановою від 04.03.2016 року наклав арешт на майно боржника, тобто розпочав процедуру примусового виконання рішення, що не може бути визнано законним та обґрунтованим.

Таким чином, із зазначеного вище виходить, що державний виконавець не використав надані йому права у точній відповідності до закону, а тому факт незаконності оскаржуваних рішень є доведеним.

Крім того, згідно ч. 5 ст.25 вказаного закону копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Згідно ч. 1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Посилання скаржника на порушення державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» в частині не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження суд визнає доречними та обґрунтованими, оскільки будь-яких документів на спростування зазначеного надано не було.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві будь-яких доказів на підтвердження правомірності прийнятих рішень не надано, з огляду на це, суд вважає, що ВДВС не виконали вимог, встановлених ст. 10 ЦПК України, а тому вимоги скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 28, 41, 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 383-389 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Скаргу ОСОБА_2 на рішення державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві - задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 04.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП №48834073).

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Є.Ю.Чернишова