Справа № 169/7/16-ц
Провадження № 2/169/24/16
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 січня 2016 року смт Турійськ
Турійський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Тітівалова Р.К.,
секретаря Веремчук Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, в якому зареєстровані він та члени його сім'ї, а саме: син, невістка та їхні діти. Вказуючи, що відповідач ОСОБА_2 є дружиною його сина, фактично із дітьми не проживає у будинку понад два роки, інтересу до житла не проявляє, не здійснює витрат на його утримання, у добровільному порядку не бажає знятися із реєстрації, просив визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, однак подали до суду письмову заяву, в якій вказали, що позов підтримують з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечують проти заочного розгляду справи, та просили справу розглядати за їх відсутності, судові витрати залишити за позивачем.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомляла, заяву про розгляд справи без її участі не подавала.
Враховуючи, що в судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося.
За згодою позивача, його представника та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до повного задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилався на положення ст.ст. 317, 319, 405 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР.
Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами ст. 150 ЖК УРСР та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).
Відповідач ОСОБА_2 у 1999 році правомірно вселилася у належний позивачу житловий будинок, як член його сім'ї - невістка (а.с. 10-11), постійно проживала та вела спільне господарство з ним та іншими членами сім'ї.
Відповідно до повідомлення Турійського районного сектора управління державної міграційної служби України у Волинській області № 16 від 14 січня 2016 року місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично не проживає за вищевказаною адресою протягом двох років (а.с. 8).
Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач втратила інтерес до житла, в якому зареєстроване її місце проживання, оскільки понад два роки у ньому фактично не проживає.
Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачеві чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин її відсутності понад рік, наявність між нею і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було.
Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом - будинком АДРЕСА_1, у зв'язку з відсутністю без поважних причин понад один рік.
Судові витрати по справі суд залишає за позивачем ОСОБА_1 у зв'язку з відповідним його клопотанням.
На підставі викладеного, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 197, 209, 213-215, 218, 224, 228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житлом - будинком АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.