Номер провадження: 22-ц/785/7194/16
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, та стягнення комунальних платежів, Зважаючи на складність у викладенні повної ухвали, колегія суддів проголошує її вступну та резолютивну частини.

встановила:

В грудні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_1, яка належить їй на праві особистої приватної власності (далі - спірна квартира).

В обґрунтування позовних вимог, позивачка посилалась на те, що вона є власником вказаної спірної квартири, право власності на яку виникло на підставі договору купівлі- продажу квартири від 08 вересня 2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Зазначила, що відповідач по справі є її колишнім чоловіком, шлюбні стосунки з яким припинено в 2012 році за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси через зловживання ним спиртними напоями, чинення скандалів та висловлювання образ щодо позивачки та їх доньки ОСОБА_5

Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в квартирі позивачки та продовжував випивати, вчиняти сварки з погрозами, постійно порушувати правила співжиття та громадського порядку. Відповідач добровільно не бажає виселитись з квартири позивачки, постійно чинить перешкоди позивачці в користуванні та розпорядженні її квартирою, у зв'язку з чим, позивачка була вимушена неодноразово звертатись до міліції з приводу скандалів та погроз з боку відповідача, які чинились на очах їх малолітньої дочки.

Посилаючись на те, що подальше проживання з відповідачем в одній квартирі із скандалами та сварками систематичного характеру, є нестерпним і неможливим для позивачки та її доньки, а також на те, що добровільно відповідач не бажає виселитись із квартири позивачки, остання просила суд виселити відповідача зі своєї квартири, так як це перешкоджає повною мірою користуватись їй своїми правами власника квартири.

Також позивачка просила суд вказати, що рішення є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку за спірною квартирою.

Крім того, відповідач з моменту розлучення та проживання в квартирі позивачки, як бувший член сім'ї, жодним чином не приймає участі в утриманні квартири, її ремонті, не платить нічого за користування житлом та комунальними послугами, все оплачує позивачка сама, що завдає їй значних матеріальних збитків.

У зв'язку з цим, та із врахуванням поданої до суду заяви про збільшення позовних вимог від 12.05.2016 року (а.с.92), позивач також просила суд стягнути з відповідача за період з грудня 2012 року по квітень 2016 року, включно, 1/2 частину плати за користування квартирою та комунальними послугами в розмірі 8048,58 грн.

Відповідач ОСОБА_3 в судових засіданнях позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити.

В подальшому справу було розглянуто у відсутність відповідача.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що сторони у справі перебували в шлюбі з 09.12.2000 року по 30 березня 2012 року, що від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також те, що позивачці на праві власності належить спірна квартира, підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Також встановленим є те, що сторони, а також їх малолітня донька зареєстровані і проживають у спірній квартирі.

Спірним в даному випадку є те, чи є підстави для виселення відповідача ОСОБА_3 із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення та знаття його з реєстраційного обліку, та те, чи мають бути з нього стягнуті витрати позивачки за користування квартирою та комунальними послугами в розмірі 8048,58 грн.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що на протязі сумісного проживання з часу розірвання шлюбу в спірній квартирі, відповідач вчиняв сварки з погрозами, образами, чинив психологічне та фізичне насильство відносно позивачки та її доньки, порушував правила співжиття та громадського порядку, через що позивачка з донькою іноді були вимушені не ночувати в своїй квартирі, а перебувати у знайомих та родичів.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції оглянув Листи від 09.04.12 № 31/24-3785, від 08.02.15 № 31/24-1943 Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, а також Висновок ДІМ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України від 24.12.14 року щодо розгляду заяв позивачки ОСОБА_4 і дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 систематично порушував правила спільного проживання, що в свою чергу стало підставою для його виселення без надання іншого жилого приміщення, в порядку, передбаченому ст. 116 ЖК України.

Однак, з таким висновком суду не погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Згідно зі статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Однак, статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Тобто, законодавцем перебачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Виходячи зі смислу даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більш таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу.

Однак, позивачка не надала суду жодного доказу наявності такого попередження або впливу у відношенні відповідача.

Посилання позивачки на те, що відповідач зловживає спиртними напоями і на цій підставі вчиняє сварки з нею, не зайшли свого об'єктивного підтвердження в матеріалах справи.

Відповідач ОСОБА_3 категорично заперечує ці факти, більш того в суді апеляційної інстанції зазначив, що взагалі не вживає спиртних напоїв з 2002 року.

Також відповідач вказав, що після розлучення з позивачкою в 2012 році, між ними дійсно виникають сварки з приводу сплати ним аліментів на користь малолітньої доньки, проте ці сварки не мали систематичного характеру і були обоюдними, у тому числі ці сварки провокувала позивачка.

Що стосується застосування до нього заходів попередження або громадського впливу, то відповідач пояснив, що лише один раз він викликався до дільничного інспектора міліції для бесіди за заявою позивачки.

Бесіда була усною, він пояснив характер і причину конфлікту з позивачкою, на чому бесіда і закінчилась.

Всі викладені пояснення відповідача не спростовані матеріалами справи, більш того, підтверджуються листом начальника Суворовського РВ ОМУ в Одеській області Бойко М.В. від 09.04.2013 року за № 31/24-3785, згідно якого за заявою позиваки ОСОБА_4 з відповідачем була проведена профілактична бесіда про недопущення порушень діючого законодавства України (а.с.10).

З цього приводу колегія суддів зазначає, що вказана профілактична бесіда не може бути доказом того, що у відношенні відповідача ОСОБА_3 застосовувались міри попередження або заходи громадського впливу, як того вимагає ст. 116 ЖК України.

Висновок начальника СДІМ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 24.12.2014 року про результати розгляду матеріалів, згідно якого конфлікт між сторонами був владнаний мирним шляхом (а.с.11), а також Повідомлення начальника відділу Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 08.02.2015 року № 31/24-1943 (а.с.14), зазначених висновків колегії суддів не спростовують, оскільки в них не міститься жодних даних щодо застосування у відношенні відповідача ОСОБА_3 мір попередження або заходів громадського впливу, як того вимагає ст. 116 ЖК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для виселення відповідача ОСОБА_3 та зняття його з реєстраційного обліку із спірної квартири, у зв'язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову позивачці ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Посилання позивачки ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15 червня 2016 року, згідно якого відповідачу ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири, а також посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що на даний час вказане рішення переглядається в апеляційному порядку в суді апеляційної інстанції, є безпідставними.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що підстав для виселення ОСОБА_3 із спірної квартири у відповідності до ст. 116 ЖК України, матеріали справи не містять, незалежно від того, є він власником частки спірної квартири, чи ні.

Що стосується рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частини понесених нею витрат на утримання квартири і комунальних послуг, то колегія суддів погоджується з ним, з огляду на наступні обставини.

Так, як було зазначено вище, у спірній квартирі зареєстровані: позивачка, їх малолітня донька ОСОБА_5, 2005 р.н., відповідач, а також повнолітня донька позивачки від першого шлюбу - ОСОБА_7, 1989 р.н., про що свідчить довідка від 30.11.15 №683 про склад сім'ї та реєстрації КП «ЖКС «Пересипський» (а.с.8).

При цьому, як було встановлено в суді апеляційної інстанції, повнолітня донька позивачки ОСОБА_7, 1989 р.н., у спірній квартирі фактично не проживає, а тому не повинна нести витрати на утримання квартири та комунальних послуг, проти чого не заперечують сторони у справі.

У відповідності до ч.3,4 ст.156 ЖК України повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку; до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно до статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем відсутня будь-яка угода про безоплатне користування вищевказаною квартирою, відповідач участі у витратах по утриманню квартири не приймає, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Так, всі договори з житлово-комунальними підприємствами укладені з позивачкою, яка і сплачує відповідні житлово-комунальні платежі, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 27-61, 93-97). Загальна сума витрат, які понесла позивачка на утримання житла та на оплату комунальних послуг за період з 01 грудня 2012 року по квітень 2016 року, включно, склала 16097,16 грн.

У зв'язку з цим, сума витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, склала 80048,58 грн. (16097,16 : 2).

Фактично відповідач не заперечував проти понесення 1/2 частини витрат на утримання житла та на оплату комунальних послуг, однак зазначив, що він має пільгу і повинен сплачувати 50% зазначених витрат, крім того, бажає, щоб ці витрати були зафіксовані документально та позивач в подальшому не мала б до нього претензій з цього приводу.

При цьому, відповідач вказав, що він також несе витрати на утримання спірної квартири та її ремонт, посилаючись на товарні чеки на придбання ним різних комплектуючих деталей по ремонту водопровідних і каналізаційних труб, унітазу (а.с.132).

Однак, колегія суддів не може взяти до уваги вказані копії товарних чеків, оскільки в цих чеках не зазначено, кому відпущений товар та комплектуючі і яким чином та де вони були застосовані.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду, в частині виселення ОСОБА_3 із спірної квартири, а також в частині роз'яснення, що вказане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою, є незаконним, доводи апеляційної скарги його в цій частині повністю спростовують.

У зв'язку з цим, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_3 із спірної квартири, а також про роз'яснення, що вказане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою.

Рішення суду, в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_4 плати за користування житлом та комунальними послугами в розмірі 8048,58 грн., є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення в цій частині ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим оскаржуване рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року, в частині виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, а також в частині роз'яснення, що вказане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, а також про роз'яснення, що вказане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою, відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко