17.10.2016 року Провадження №2/425/498/16
Справа №425/1849/16-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді: Коваленка Д.С., секретар Кравченко Л.О., розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,
в с т а н о в и в:
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 17 жовтня 2016 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились.
Представник позивача подав клопотання, яким просив розглянути справу без його участі, а у випадку неявки відповідача не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення.
Відповідач повідомила суд, що не може зявитись до суду у звязку із хворобою, про що надала довідку (а.с.122-123). Суд узяв до уваги повідомлену суду причину неявки, але вважає її неповажною, оскільки відомості, що містяться у довідці лікаря не містять даних про те, що встановлений діагноз має наслідком обовязкову госпіталізацію відповідача чи призначення амбулаторного лікування або будь-якої іншої форми лікування, що виключає можливість відповідача зявитись до суду.
У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про проведення судових засідань 22 серпня 2016 року та 17 жовтня 2016 року, та від якої заяви про розгляд справи за її відсутністю не надходило і причини неявки визнані судом неповажними, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку (а.с.76), розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Позиція позивача полягала у тому, що між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту. З метою забезпечення виконання кредитних зобовязання ОСОБА_2, між нею та банком було укладено договір застави спірного автомобіля. І оскільки, відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплати процентів у строки встановлені договором, належним чином виконувати перестала, у банка, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором виникло право звернути стягнення на заставне майно.
Відповідач, правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористалась.
На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини:
При цьому судом встановлено, що проценти за користування кредитом сторони договору визначили як змінювані, тобто за наявності вказаних у договорі умов процентна ставка може бути зменшена або збільшена (параграф 2 договору). Банк повідомляє ОСОБА_2 про зміну розміру процентної ставки та надає новий графік щомісячних платежів листом або на електронну пошту без внесення змін (доповнень) до договору і таке повідомлення стає невід`ємною частиною договору (параграф 2 договору). А у параграфі 10 договору сторони передбачили, що повідомлення за договором повинні бути складені у письмовій формі. Такі повідомлення здійснюються банком шляхом направлення листа на адресу позичальника, що вказана у договорі або іншу вказану позичальником. Вислана таким чином кореспонденція вважається доставленою належним чином.
Свої зобов`язання щодо видачі грошових коштів, у розмірі та порядку передбаченому договором, Банк виконав належним чином 20 червня 2012 року (а.с.12-14).
Також, у червні 2012 року, ОСОБА_2 зареєструвала за собою на праві приватної власності транспортний засіб у вигляді автомобілю марки: "CHEVROLET", моделі "Cruze", 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) KLIJF68E9CK659471, реєстраційний № НОМЕР_1, про що отримала відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с.22).
При цьому суд враховує, що суть та розмір зобовязань, забезпечених заставою транспортного засобу, як вказано у параграфі 1 договору застави, є повернення кредиту в сумі 148469 гривень 84 копійки, сплата процентів за користування кредитом, комісії та неустойки (пені та штрафів), у розмірах та випадках, передбачених кредитним договором; сам предмет застави залишається в користуванні та володінні заставодавця (тобто ОСОБА_4) відповідно до його функціонального призначення; у разі порушення ОСОБА_4 будь-якого зобовязання за кредитним договором та/або цим договором заставодержатель (тобто банк) має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами (а.с.15-16).
Також судом встановлено, що реєстрація обтяження автомобіля марки: "CHEVROLET", моделі "Cruze", 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) KLIJF68E9CK659471, реєстраційний № НОМЕР_1, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, на підставі заяви банку, відбулась 12 жовтня 2012 року (а.с.20-21).
У лютому 2013 року, 14-го числа, банк направив на поштову адресу ОСОБА_2, вказану у кредитному договорі повідомлення про підвищення розміру процентної ставки до 20,39% річних, яка буде застосовуватись з 19.03.2013 року (а.с.58-60,27). А 29 березня того ж року, банк направив ОСОБА_4, на ту саму адресу, новий графік сплати ануїтетних платежів (а.с.55-57,28-29).
У травні 2014 року, 6-го числа, банк також направив на поштову адресу ОСОБА_2, що вказана у кредитному договорі повідомлення про підвищення розміру процентної ставки до 23,99% річних, яка буде застосовуватись з 20.05.2014 року та новий графік ануїтетних платежів (а.с.61-65,30-31).
У звязку із одруженням, ОСОБА_2 змінила своє прізвище на ОСОБА_1 (а.с.78-79,70).
Після 19 травня 2014 року, ОСОБА_1 припинила виконувати взяте на себе зобовязання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за його користування (а.с.25-26,23-24).
І у звязку із цим, у червні 2016 року, банк звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом про звернення стягнення на предмет застави (а.с.2-5,51-54).
З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та ОСОБА_1 у першу чергу виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), і в межах цих правовідносин відповідач виступає кредитором по відношенню до позивача в частині права вимоги надання йому грошових коштів, а позивач виступає кредитором по відношенню до відповідача в частині права вимоги повернення наданих ним грошових коштів та процентів за користування ними.
Разом з цим, із встановлених обставин також вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання вказаного зобовязання відповідача щодо повернення наданих йому грошових коштів та сплати процентів за користування ними, у яких позивач виступає кредитором, а відповідач майновим поручителем та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, отримати задоволення своїх грошових вимог за рахунок звернення стягнення на предмет застави.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Пункт 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України передбачають, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обовязки громадянина; засади цивільно-правової відповідальності.
Так, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України, такі зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали.
Виходячи з положень частини першої статті 1054 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), і відповідно до нього кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у строки та порядку, передбаченому договором.
Факт належного виконання банком свого зобовязання з видачі кредиту 20 червня 2012 року підтверджується письмовими доказами (а.с.12-14).
Отже, зобовязання між позивачем та відповідачем, в якому відповідач мав право вимоги до позивача щодо надання йому грошових коштів у розмірі та порядку передбаченому кредитним договором, в силу положень частини 1 статті 599 ЦК України, 20 червня 2012 року було припинено виконанням, проведеним належним чином.
Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
При цьому суд враховує, що сторони кредитного договору дійшли згоди про те, що проценти за користування кредитом є змінювані, тобто процентна ставка може бути зменшена або збільшена (параграф 2 договору). І у випадку її зміни, позивач повідомляє відповідача про зміну розміру процентної ставки та надає новий графік щомісячних платежів листом або на електронну пошту без внесення змін (доповнень) до кредитного договору і таке повідомлення стає невід`ємною частиною договору (параграф 2 договору).
Тобто, сторони кредитного договору дійшли згоди про те, що у випадку зміни розміру процентної ставки, вона застосовується на підставі повідомлення банку, яке стає невідємною частиною кредитного договору і окремого договору про застосування нового розміру процентної ставки сторонам кредитного договору укладати не потрібно.
А у параграфі 10 договору сторони передбачили, що повідомлення за договором повинні бути складені у письмовій формі. Такі повідомлення здійснюються банком шляхом направлення листа на адресу позичальника, що вказана у договорі або іншу вказану позичальником. Вислана таким чином кореспонденція вважається доставленою належним чином.
Судом встановлено, що про застосування нового розміру процентної ставки по кредитному договору, зокрема у розмірі 20,39% з 19 березня 2013 року та у розмірі 23,99% з 20 травня 2014 року, позивач повідомляв відповідача листами від 07 лютого 2013 року та від 17 квітня 2014 року відповідно, шляхом їх надіслання на адресу відповідача, вказану ним у кредитному договорі (а.с.58-60,55-57,61-65).
Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання).
Виходячи з розрахунку заборгованості за кредитним договором, що наданий позивачем (а.с.25-26,65), та виписки по рахунку ОСОБА_4 (а.с.23-24), остання порушила взяті на себе зобовязання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування ними, оскільки після 19 травня 2014 року припинила сплачувати будь-які чергові ануїтетні платежі.
Таким чином, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобовязання на підставі кредитного договору, а тому вважає доведеним і факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на отримання від відповідача наданого йому кредиту та сплати процентів за його користування у строки передбачені договором.
При цьому суд вважає, що факт зміни ОСОБА_4 свого прізвища з «Василенко» на «Пономаренко» не звільняє її від узятих на себе зобовязань за кредитним договором і не призводить до їх припинення, оскільки такий факт не входить до переліку підстав, за наявності яких Цивільний кодекс України передбачає припинення зобовязання чи звільнення від його виконання.
Згідно з положеннями частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Так, положеннями пункту 1 параграфу 8 кредитного договору, позивач та відповідач встановили, що у випадку прострочення оплати чергового ануїтетного платежу більш ніж на 30 днів позивач має право вимагати від відповідача дострокового повернення кредиту.
А положеннями частини 2 статті 1054 і 1050 та частини 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позичальник має право вимагати дострокового повернення не тільки наданих ним грошових коштів, а й процентів за користування наданими грошовими коштами.
Тому, суд погоджується із тим, що позивач дійсно набув право вимоги до відповідача щодо повернення йому наданих ним раніше грошових коштів (за виключенням вже повернутої частини) та сплати процентів за користування цими грошовими коштами, у достроковому порядку.
Разом з цим суд враховує, що банком заявлено вимогу не про стягнення у достроковому порядку підтвердженої судом суми грошових коштів, а про звернення стягнення на предмет застави за договором застави транспортного засобу, в рахунок задоволення такої вимоги.
Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.
При цьому, в силу положень частини 1 статті 574 ЦК України, застава може виникати на підставі договору.
При цьому суд враховує, що суть та розмір зобовязань, забезпечених заставою транспортного засобу, як вказано у параграфі 1 договору застави, є повернення кредиту в сумі 148469 гривень 84 копійки, а також процентів за користування кредитом, комісії та неустойки (пені та штрафів), у розмірах та випадках, передбачених кредитним договором.
Відповідно до положень частини 2 статті 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк термін (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення передбачені і частиною 1 статті 20 Закону України «Про заставу».
Умовами договору застави, позивач та відповідач передбачили, що заставодержатель (тобто позивач) має право звернути стягнення на предмет застави (тобто автомобіль) у випадку порушення заставодавцем (тобто відповідачем) будь-якого із зобовязань, передбачених кредитним договором та/або цим договором.
Як вже було встановлено судом, ОСОБА_1, у звязку із припиненням сплати чергових, тобто щомісячних, ануїтетних платежів з 19 травня 2014 року, порушила передбачене кредитним договором зобовязання, а отже позивач, як заставодержатель, дійсно набув право звернути стягнення на предмет застави, тобто автомобіль марки: "CHEVROLET", моделі "Cruze", 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) KLIJF68E9CK659471, реєстраційний № ВВ2061С, для задоволення своєї грошової вимоги у сумі 185554 гривні 15 копійок.
Разом з цим судом встановлено, що позивач 12 жовтня 2012 року, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, зареєстрував обтяження автомобіля марки: "CHEVROLET", моделі "Cruze", 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) KLIJF68E9CK659471, реєстраційний № НОМЕР_1, що підтверджується наданим йому витягом (а.с.20-21).
А положення частини 1 та 2 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачають, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно з цим законом; використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права обтяжувала звернутись до суду.
Також суд відзначає, що такого висновку він дійшов у тому числі і через те, що в матеріалах справи не має будь-яких доказів того, що окрім позивача, є будь-які інші обтяжувачі вказаного автомобіля.
Що стосується способу звернення стягнення на автомобіль, то тут суд виходить із того, що в силу положень статей 25 і 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» право вибору такого способу належить обтяжувачу, тобто у даному випадку позивачу.
Тому суд вбачає можливим звернути стягнення на автомобіль шляхом застосування процедури його продажу позивачем (від імені власника, тобто ОСОБА_4) будь-якій особі покупцю, на підставі договору купівлі-продажу, а отже не через процедуру публічних торгів. При цьому, продаж за ціною не нижче ринкової вартості автомобіля (яку визначить субєкт оціночної діяльності), забезпечить справедливий баланс інтересів обтяжувача з однієї сторони та ОСОБА_4, як майнового поручителя і водночас боржника, з іншої.
А для реалізації обраного позивачем способу звернення стягнення, суд погоджується із тим, що позивачу слід надати усі повноваження необхідні для здійснення незалежної оцінки вартості автомобіля, безпосереднього продажу автомобіля та вчинення будь-яких дій, повязаних з його продажем від імені власника (включно із діями, що необхідно вчинити для оформлення переходу права власності на цей автомобіль за договором купівлі-продажу). Але суд не може погодитись із тим, що би надати позивачу, як він просив у позовній заяві, усі повноваження на відчудження автомобіля, оскільки суд дає право позивачу звернути стягнення на автомобіль послуговуючись виключно одним способом - застосування процедури його продажу позивачем (від імені власника) будь-якій особі покупцю, на підставі договору купівлі-продажу, а надання повноважень на відчудження автомобіля, у такому разі, було б невиправданим наданням можливості позивачу розпорядитись автомобілем й іншим чином, позаяк продаж автомобіля є тільки одним із способів його відчудження.
Прохання позивача передбачити у рішенні суду, що надані йому повноваження власника дають йому право від його імені проводити всі необхідні дії в органах МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу власника, які повязані з продажем автомобіля) суд бере до уваги, але констатує, що надання йому усіх повноважень необхідних для здійснення незалежної оцінки вартості автомобіля, безпосереднього продажу автомобіля та вчинення будь-яких дій, повязаних з його продажем від імені власника (включно із діями, що необхідно вчинити для оформлення переходу права власності на цей автомобіль за договором купівлі-продажу) наведені дії охоплюють.
Разом з цим, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, суд погоджується із тим, що аби цей захист був дійсно ефективним, а рішення суду виконуваним, позивачу слід передати автомобіль в управління на період до його продажу, для чого надати право вилучити цей автомобіль у кого б він не знаходився.
Також суд відзначає, що при розгляді і вирішенні позовних вимог позивача, суд послуговувався висновком Верховного Суду України, що був наданий ним у постанові від 16 березня 2016 року.
Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2848 гривень 50 копійок сплачені позивачем, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), а позов підлягає задоволенню на суму 185554 гривні 15 копійок, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 2783 гривні 32 копійки.
Таким чином, керуючись статтями 57-64,79,88,159-197,208,209,212-215,224-233 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко