Справа № 740/5151/15-ц
Провадження № 2/740/77/16
Р І Ш Е Н Н Я

з а о ч н е

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2016 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Ковальової Т.Г.,

при секретарі - Кононяко С.А.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Самойленка М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації,

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею - будинком АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації в цьому.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності (НОМЕР_1) від 12 травня 2005 року, виданого виконкомом Лосинівської селищної ради Ніжинського району на підставі рішення селищної ради за ним зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1. В даному будинку зареєстровані його онуки: ОСОБА_3, 1993 року народження, - з 13.01.2014 року та ОСОБА_4, 1994 року народження, - з 05.05.2015 року, так як реєстрація їм була необхідна для працевлаштування і після реєстрації вони жодного дня не проживали на вказаній житловій площі.

Факт їх реєстрації перешкоджає оформити йому субсидію.

Позивач посилається на ст.391 ЦК України, яка зазначає, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, та на ч.2 ст.405 ЦК України, яка передбачає, що член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, а оскільки відповідачі не проживають в його будинку понад один рік, тому вони можуть бути визнани такими, що втратили право користування житловою площею.

Позивач та його представник - адвокат Самойленко М.Д. в судовому засіданні підтримали позов за викладених в ньому обставин. Позивач ОСОБА_1 пояснив, що відповідачі не одружені, дітей не мають і проживають та працюють в Київській області, йому не допомагають.

Відповідачі в судове засідання повторно не з»явилися, будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України через оголошення у пресі - газеті «Урядовий курєр», випуск від 20 січня 2016 року №11 (5631), клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, причини неявки не повідомлені, заяви про розгляд справи за відсутності не подані. За таких обставин суд дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст.224 ЦПК України, враховуючи, що позивач та його представник проти цього не заперечують.

Дослідивши усі докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог ст.9 Конституції України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником буд.АДРЕСА_1, що підтверджується витягом №7217215 від 12.05.2005 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності (НОМЕР_1) від 12 травня 2005 року, виданого виконавчим комітетом осинівсько селищо ради (а.с.6).

Відповідно до копії будинкової книги підтверджується зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3 - з 13 січня 2014 року та ОСОБА_4 - з 05 травня 2015 року (а.с.7-9).

Відповідно до довідки Лосинівської селищної ради №1730 від 11.11. 2015 року та акту обстеження житлово-побутових умов від 23.11. 2015 року що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 не проживають з моменту їх реєстрації та відсутні їх особисті речі у будинку (а.с.10-11).

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Докази на підтвердження договірних відносин сторін щодо користування даним будинком відсутні.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у будинку АДРЕСА_1 понад один рік - з 13.01.2014 року, тому він втратив право користування цим житлом.

Законних підстав для визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житлом у спірному будинку, не встановлено, оскільки з моменту його відсутності до подання позовної заяви не минув один рік, враховуючи дату його реєстрації у будинку - 05 травня 2015 року.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року по справі № 6-57цс11. Із врахуванням вирішення питання про право користування відповідачами жилим приміщенням підстави для задоволення позову в частині зняття відповідачівіз реєстрації місця проживання в судовому засіданні не встановлені, вимоги про це є передчасними.

До компетенції суду не входить реєстрація або зняття осіб з реєстрації і орган реєстрації не є відповідачем по даній справі, тому позовні вимоги в частині зняття відповідачів з реєстрації задоволенню не підлягають.

Керуючись ч.2 ст.405 ЦК України, ст.ст.3, 10, 60, 212-215, 224 - 227 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування житловим примішенням - житловим будинком АДРЕСА_1.

У визнанні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право користування житловим примішенням - житловим будинком АДРЕСА_1, - відмовити.

Відмовити у знятті з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у житловому будинку АДРЕСА_1.

Направити відповідачам рекомендованим листом із повідомленням копію заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Головуючий суддя Ковальова Т.Г.