У Х В А Л А

18 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщини,

в с т а н о в и л а :

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області рішенням від 21 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, позов

ОСОБА_4 задовольнив частково: встановив факт постійного проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини, у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 7 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від

21 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від

17 грудня 2015 року залишила без змін.

7 жовтня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 29, 1268 Цивільного кодексу України та положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявник надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

19 листопада 2014 року та ухвалу Верховного Суду України від 24 лютого 2010 року постановлену ним, як судом касаційної інстанції.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив із того, що позивач постійно проживав з батьком ОСОБА_6 з 26 лютого 1997 року до дня смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1; у ході розгляду справи не знайшли підтвердження обставини, що позивач постійно проживав разом з матір'ю ОСОБА_7 однією сім'єю на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому суди урахували, що відносно ОСОБА_4 була порушена кримінальна справа та він перебував у розшуку у період з 21 березня 2005 року до 16 лютого

2007 року та з 12 червня 2012 року до 12 лютого 2013 року.

Надані для порівняння ухвали від 19 листопада 2014 року та 24 лютого 2010 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суди касаційної інстанції скасували ухвалені у справах рішення та передали справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

З огляду на зазначене вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщини за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко