Справа № 462/3188/13 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/226/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 липня 2015 року вищезазначений позов задоволено.

Суд визнав недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідчений 11.01.2012р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за №4.

Суд вирішив питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

ОСОБА_2 зазначає, що суд, як на підставу задоволення позову зіслався на висновок судово-психіатричного експерта №53 від 29.01.2015 року, покази свідків та матеріали перевірки ЖРПЗ №3240 від 08.06.2012 року, однак, ці докази неповно та не всебічно досліджені судом.

Зокрема, стверджує, що експерти дійшли свого висновку на основі медичної документації та показів деяких свідків, але експертами не враховано покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які зазначили, що ОСОБА_6 абсолютно відповідав поведінці адекватної людини, а також не взято до уваги діагнози лікувальних закладів при плановій госпіталізації та виписці ОСОБА_6, відповідно до яких під час стаціонарного лікування тривалістю 55 днів ОСОБА_6 не проводилось лікування психічних захворювань.

ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позву ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення апелянта ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно з ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт, як правочин, підпорядковується загальним правилам про вчинення правочинів та визнання їх недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

У частині першій - третій, п'ятій та шостій ст. 203 ЦК України, зазначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» зазначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_6 належав на праві приватної власності будинок №4 на вул. Мацієвича у м. Львові.

Як вбачається із заповіту, посвідченого 11.01.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 все своє майно, де б в воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 (а.с.120 том 1).

Свідоцтвом про смерть від 02.07.2012 р. підтверджується, що ОСОБА_6 помер 30.06.2012 року у віці 83 років у м. Львові (а.с.11 том 1).

Судом першої інстанції із пояснень свідків, а також представника позивача встановлено, що ОСОБА_6 проживав сам в будинку №4 на вул. Мацієвича у м. Львові, вів замкнутий спосіб життя, до нього рідко приходили відвідувачі, а з 2011 року до нього почали приходити незнайомі люди. ОСОБА_6 почав скаржитись, що люди які опікуються ним, забрали у нього гроші та документи на будинок №4 на вул. Мацієвича у м. Львові, заставили його підписати якісь папери, які саме він не знає, пояснював, що ці люди йому погрожували, він їх боїться. Крім того, останні два роки ОСОБА_6 дивно себе поводив, не впізнавав людей, боявся когось до себе впустити.

З копії матеріалів перевірки ЖРЗПЗ №3240 від 08.06.2012 року за зверненням ОСОБА_6 вбачається, що 08.06.2012 року ОСОБА_6 звернувся в Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області та в своїй заяві зазначив, що в кінці 2011 року до нього завітали двоє його знайомих - ОСОБА_10 та її чоловік ОСОБА_11, які згодом почали до нього часто навідуватись. На початку січня 2012 року до нього прийшли ОСОБА_10 та ОСОБА_11, коли він йшов відчиняти двері то вдарився головою до одвірка та втратив пам'ять, коли прийшов до тями, то відчинив двері ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а також їх дочці ОСОБА_12, які запропонували відвезти його у лікарню, на що він погодився. Коли він погодився на дану пропозицію, йому сказали взяти з собою паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру та правовстановлюючі документи на будинок. По дорозі в лікарню його привезли до приватного нотаріуса та сказали підписати якісь документи, що саме він підписує йому не пояснили, а також копію цих документів йому не дали. Також в заяві він зазначив, що у нього з дому зникли його заощадження.

Постановою від 12.06.2012 року в порушенні кримінальної справи за зазначеною вище заявою ОСОБА_6 відмовлено через неможливість допитати ОСОБА_10 та ОСОБА_11, так як останні відсутні в м. Львові, а також неможливістю додатково допитати ОСОБА_6 (а.с.83-98 том 1).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 в старечому віці хворів ІХС, стенокардією, атеросклеротичним кардіосклерозом, гіпертонічною хворобою, судинною недостатністю, а в січні 2012 року йому поставлено діагноз - хронічна дисциркуляторна енцефалопатія з анамнестичним синдромом.

Відповідно до інформації, наданої Державним закладом «Дорожня поліклініка - ДТГО Львівська залізниця», 12.01.2012 року дільничний лікар-терапевт ОСОБА_13 обслуговувала виклик на дім ОСОБА_6. З попереднім діагнозом: ІХС, ст. стенокардія напруги ф.ІІ-ІІІ Атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст.2 ст. ризик 3 СН ІІА-Б ст. Чирський М.П. скерований для обстеження, лікування та догляду у шпиталь ім. Шептицького (а.с.127 том 1).

Відповідно до медичної довідки №19 від 13.03.2013 року, ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні та догляді у відділенні паліативного лікування шпиталю ім. Митрополита А.Шептицького з 12.01.2012 року по 06.03.2012 року з діагнозом: атеросклеротична хвороба з переважним ураженням коронарних і церебральних судин. ІХС. Постінфарктний кардіосклероз. Миготлива аритмія. Анасарка. СН-ІІІ ст. ХДЕ-ІІІ ст. (а.с.99 том 1).

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №53 від 29.01.2015 року, який зроблений за результатами проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи, призначеної судом першої інстанції з урахуванням питань, поставлених представниками як позивача, так і відповідача (а.с.20-23 том 2), станом на 11 січня 2012 року (день складання заповіту) ОСОБА_6 страждав органічною деменцією, яка відповідає критеріям хронічного стійкого психічного розладу, які позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд також правильно не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_7 про те, що сім'я відповідача опікувалася ОСОБА_6, який будучи людиною похилого віку, потребував такого догляду, та те що ОСОБА_6 добровільно віддав всі документи сім'ї відповідача та самостійно вибрав лікарню ім. Митрополита А.Шептицького, в якій пройшов курс лікування, а також те, що складання заповіту ОСОБА_6 було вільним волевиявленням, оскільки такі покази спростовуються наявними матеріалами справи, зокрема, матеріалами перевірки ЖРЗПЗ №3240 від 08.06.2012 року та Висновком судово-психіатричного експерта №53 від 29.01.2015 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи даний позов про визнання недійсним заповіту, правильно взяв до уваги висновок судово-психіатричного експерта про те, що на момент укладення заповіту - 11.01.2012 р. ОСОБА_6 страждав органічною деменцією, яка відповідає критеріям хронічного стійкого психічного розладу, які позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та правильно встановив, що волевиявлення ОСОБА_6 при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі.

Із означеним висновком суду також погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку судово-психіатричного експерта та про необхідність проведення повторної експертизи спростовуються тим, що висновок судово-психіатричного експерта №53 від 29.01.2015 року достатньо обґрунтований та був досліджений судом разом з іншими матеріалами справи, медичними довідками і показами свідків.

Відповідно до п. 7 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи №397 від 08 жовтня 2001 року, затвердженого Міністерством охорони здоровя України, предметом експертизи є визначення психічного стану осіб, яким призначено експертизу, у конкретні проміжки часу і відносно певних обставин, що становлять інтерес для органів слідства та суду.

Суд першої інстанції з метою встановлення здатності (нездатності) ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент підписання заповіту правильно призначив посмертну судово-психіатричну експертизу та, отримавши висновок експертизи (Висновок судово-психіатричного експерта №53 від 29.01.2015 року), правильно оцінив його в сукупності з іншими доказами у справі.

Та обставина, що в рішенні суду і в висновку експерта прізвища допитаних судом свідків: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_9 зазначені як ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_14, ОСОБА_9 не є підставою для скасування рішення суду, оскільки і експертами, і судом зроблена описка.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 під час стаціонарного лікування не проводилось лікування психічних захворювань не спростовує висновку суду першої інстанції, зробленого на підставі висновку судово-психіатричного експерта та інших доказів, проаналізованих судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку усім доказам по справі в їх сукупності та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_19