20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., МартинюкаВ.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_4 в інтересах дитини інваліда ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ЛЗШ І ст. «Світанок», заінтересована
за касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах дитини інваліда ОСОБА_5 та представника ОСОБА_7 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 листопада 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2015 року ОСОБА_4, який діє в інтересах дитини інваліда ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ЛЗШ І ст. «Світанок», заінтересована особа - ОСОБА_6
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року у прийнятті заяви ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ЛЗШ І ст. «Світанок», заінтересована особа - ОСОБА_6 відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 листопада
2015 року ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня
2015 року залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах дитини інваліда ОСОБА_5 та представник ОСОБА_7 просять скасувати оскаржувані ухвали та постановити нову ухвалу, якою зобовʼязати відповідача виплатити заробітну плату в розмірі 37 грн 59 коп., мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відмовляючи у прийнятті заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що існує спір про право.
Судами встановлено, що ОСОБА_4 просив видати судовий наказ про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ЛЗШ
І ст. «Світанок» в розмірі 37 грн 59 коп.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.
Судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати (п. 1 ч. 1 ст. 96 ЦПК України).
У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, у разі якщо із заяви і поданих документів вбачається спір про право.
Згідно розʼяснень викладених в п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» (далі - Постанова) наявність спору про право (пункт 2 частини третьої статті 100 ЦПК), яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб'єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.
Відповідно до п. 12 зазначеної Постанови, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати (пункт 1 частини першої статті 96 ЦПК), судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати (Закон України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»). До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання. При цьому частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право звернутися до суду з вимогою про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій встановили, що надана заявником «табулеграма» за березень 2007 року не підтверджує безспірність виплаченої спірної суми за період 2007-2015 роки, а відтак, дійшли правильного висновку, що існує спір про право, оскільки надані заявником документи не можуть слугувати доказом безспірності заборгованості боржника.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін ухвали Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 02 листопада 2015 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.
Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,
Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах дитини інваліда ОСОБА_5 та представника ОСОБА_7 відхилити.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 листопада 2015 року в справі за заявою ОСОБА_4 в інтересах дитини інваліда ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ЛЗШ І ст. «Світанок», заінтересована особа - ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік