Справа № 464/8646/15 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2217/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, представника

ЛМКП«Львівтеплоенерго» ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Львівське міське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в сумі 3 326 грн. 80 коп., а також стягнення судових витрат.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про визнання дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» неправомірними, такими що порушують її права, та такими, що є нечесною підприємницькою практикою; зобовязання директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» укласти з нею Договір на основі Типового про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води відповідно до Правил надання зазначених послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, по формі та за змістом затвердженими цією постановою Типового договору істотними умовами, визначеними у ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»; визнання недійсними нарахувань ЛМКП «Львівтеплоенерго» в сумі 3 326,80 грн. та зобовязання останього списати їх з особового рахунку; визнання «повідомлення про нарахування» такими, що не відповідають ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»

Оскаржуваним рішенням позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення в сумі 3 326 (три тисячі триста двадцять шість) грн. 80 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 609 (шістсот дев'ять) грн. судового збору.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 609 (шістсот дев'ять) грн. судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про захист прав споживача відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги ст. 29 Закону України "Про житлово - комунальні послуги" яка передбачає, що договір про надання комунальних послуг укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцем цим послуг. ОСОБА_2 зазначає, що зверталась до ЛМКП "Львівтеплоенерго" із пропозицією укласти такий договір на основі Типового договору у відповідності до Закону України "Про житлово - комунальні послуги", однак договір між сторонами справи не було укладено, а тому із врахуванням положень ст.ст. 208, 547 ЦПК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов"язання, вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним. Також вказує, що у період з 01.07.2014 року до 10.11.2015 року ЛМКП "Львівтеплоенерго" керувалось договором "Про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води" який, рішенням адміністративної колегії Антимонопольного комітету України ЛОТВ у справі № 62/к від 10.11.2015 року, було визнано неправомірним та таким, що не відповідає чинному законодавству.

Апелянт зазначає, що позивачем за первісним позовом не було надано жодних доказів про перебування в нього на балансі або в оренді внутрішньобудинкових мереж опалення та гарячого водопостачання, технічної можливості надавати такі послуги та доказів того, що саме ЛМКП "Львівтеплоенерго" являлось виконавцем цих послуг у заявлений період..

Крім цього апелянт покликається на те, що відомості про нарахування та оплату послуг за центральне опалення не відповідають нормам чинного законодавства України, оскільки в таких не вказано факт наявності приладу обліку теплової енергії, чим порушено п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Також у таких відомостях порушено п. 20 вказаних Правил, оскільки відповідач не вказує кількість спожитої теплової енергії, тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, відсутня інформація про кількісні та якісні показники вказано послуги, у відповідності до показів наявного приладу обліку теплової енергії, який встановлено на 3-4 підїзди будинку №10 по вул. Сихівській у м. Львові та у вказаних відомостях зазначено споживачем послуг ТзОВ ЖЕП "Стимул Сихів", яке не має жодного відношення до даного спору. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ЛМКП "Львівтеплоенерго" відмовити повністю, судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції залишити за ЛМКП "Львівтеплоенерго", а судові витрати за розгляд апеляційної скарги стягнути з ЛМКП "Львівтеплоенерго" на користь ОСОБА_2

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» та стягуючи з ОСОБА_2, ОСОБА_4 заборгованість за надані послуги з теплопостачання, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем такі послуги надавалися, від отримання таких послуг відповідачі не відмовлялися, твердження відповідачів про те, що такі послуги не надавалися всупереч вимогам ст.. ст.. 10, 60 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами, а відсутність письмового договору про надання послуг з теплопостачання, не є підставою для відмови в позові.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка звернулась із зустрічним позовом за захистом своїх прав у спосіб, що не передбачений законом, а відтак такі вимоги не підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Закону України «Про житлово комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово комунальних послуг відповідно до цього Закону, в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово комунального господарства.

Залежно від функціонального призначення житлово комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо), послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків; послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд, та інші послуги.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово комунальні послуги» визначені обов»язки споживача та виконавця житлово комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово комунальних послуг, а обов»язком виконавця є надання таких послуг вчасно та відповідної якості, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст. 20 цього Закону обов»язок споживача оплачувати житлово комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплорву енергію.

Зокрема, обов»язком споживача є укладення договору на надання житлово комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов»язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов»язок, а не право сторін. Сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови у позові про стягнення заборгованості за надані послуги з обслуговування житлового будинку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, проживають та зареєстровані у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописку №782, виданою ТзОВ «Стимул-Сихів» 17.06.2015 р., й споживачами послуги з централізованого теплопостачання, які надає позивач, ЛМКП «Львівтеплоенерго», на ім.»я ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок № 5.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про житлово комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 року №630.

Судом першої інстанції також встановлено, і це не заперечувалось сторонами в суді апеляційної інстанції, що між ними немає письмового договору щодо споживання та постачання теплової енергії.

Судом першої інстанції також встановлено, що послуги з теплопостачання ЛМКП «Львівтеплоенерго» відповідачам за первісним позовом надавалися, а відтак суд прийшов до вірного висновку, що відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення відповідачів від сплати вартості отриманих ними послуг з теплопостачання, а відтак колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що відсутність письмово договору між ЛМКП «Львівтеплоенерго» і ОСОБА_2, ОСОБА_4Б,. про надання послуг з теплопостачання, є підставою для неоплати наданих послуг.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що між сторонами фактично склалися відносини по наданню послуг з теплопостачання, від надання яких відповідачі не відмовлявся, тобто, між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відсутність договору між сторонами про надання житлово комунальних послуг, не є підставою для звільнення від сплати вартості отриманих відповідачами послуг з теплопостачання.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» не надавало відповідачам послуг з теплопостачання, за які нараховувало оплату, оскільки відповідачами всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження ненадання чи неналежного надання позивачем таких послуг в період з 01.07.2014 року до 01.12.2015 року.

Пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 передбачено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі надання послуг не в повному обсязі, відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання.

Згідно із ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Акт претензія складається і скріплюється підписами споживача і представника виконавця, подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензії.

Доводи ОСОБА_2 щодо ненадання послуг з центрального опалення ЛМКП «Львівтеплоенерго» спростовується наданою представником позивача за первісним позовом інформацією про ВОТЕ №1373 щодо показників лічильника за період з 01.07.2014 р. по 01.12.2015 р., інформацією про лічильник (дата встановлення та дата повірки) та кількість днів подачі тепла за адресою: м.Львів, вул. Сихівська, 3-4 під'їзди (а.с.55-68), а також тим, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не звертались до позивача ЛМКП «Львівтеплоенерго» з претензіями у порядку ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо відсутності теплопостачання чи постачання тепла не в повному обсязі, відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) чи із заявами про відключення від централізованого опалення. Відповідачі за первісним позовом, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надали ні суду першої, ні апеляційної інстанцій належних та допустимих доказів надання послуг з центрального опалення іншою, крім ЛМКП «Львівтеплоенерго», теплопостачальною організацією.

Вищенаведене спростовує доводи відповідачів за первісним позовом про те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не надавало їм послуги з теплопостачання.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апелянта про те, що відповідачі за первісним позовом не користується послугами ЛМКП «Львівтеплоенерго», що ЛМКП не надаються послуги по теплопостачанню, є голослівними, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами, а надані позивачем письмові докази на підтвердження надання таких послуг відповідачами не спростовані, акт претензія про ненадання або надання не в повному обсязі послуг з теплопостачання, як доказ ненадання позивачем послуг, апелянтом ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надавався. Посилання апелянта на недоведення, на його думку, надання ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуг з теплопостачання, є надуманими, голослівними,спростовуються вищенаведеним.

З наданих ЛМКП «Львівтеплоенерго» відомостей про нарахування та оплату послуг із центрального опалення та постачання гарячої води в квартирі АДРЕСА_1 вбачається, що відповідачі не здійснюють належним чином оплату за послуги з централізованого опалення, внаслідок чого станом на 01.12.2015 року склалася заборгованість в сумі 3326.80 грн. Зазначений розмір нарахування оплати за надані послуги з теплопостачання відповідачами за первісним позовом не спростований, ними не надано іншого розрахунку на спростування зазначеної ЛМКП «Львівтеплоенерго» суми заборгованості.

На думку колегії суддів безпідставними є доводи апелянта про те, що відомості про нарахування та оплату послуг з центрального опалення від 12.10.2015 року та від 15.12 2015 року, не є належними та допустимими доказами, оскільки такі підписані директором та головним бухгалтером ЛМКП «Львівтеплоенерго», і містять інформацію щодо нарахування та оплати споживачами наданих послуг.

Зазначена в них інформація підтверджується долученою в суді апеляційної інстанції відомістю про нарахування та оплату послуг з центрального опалення від 01.08.2016 року, яка підписана директором та бухгалтером,та завірена гербовою печаткою ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Оскільки судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що відповідачі не виконали зобов'язання по оплаті наданих позивачем послуг, суд прийшов до вірного висновку про те, що зазначений розмір заборгованості за період з 01.07.2014 року до 01.12.2015 року підлягає солідарному стягненню з відповідачів, як споживачів даних послуг, в користь ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного висновку про відмову ОСОБА_2 в задоволенні зустрічних позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Згідно з приписами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ст.16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Тобто, особа, яка звертається до суду за захистом свого права, сама вибирає той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Спосіб захисту свого права повинен бути ефективним, тобто, відповідати змісту порушеного права, характеру допущенного порушення та наслідкам, які потягнули за собою порушення права особи. Остатній повинен бути адекватним наявним обставинам.

Крім того, свобода договору, закріплена у ст.ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, не є безмежною.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги позивача ОСОБА_2 в частині зобовязання відповідача укласти Договір на основі Типового про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води відповідно до Правил надання зазначених послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, по формі та за змістом затвердженими цією постановою Типового договору істотними умовами, визначеними у ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції врахував ту обставину, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» зробило пропозицію позивачці за зустрічним позовом укласти договір, у звязку з чим останній був направлений проект договору від 01 липня 2014 року (два примірники), який позивач не підписала та повернула ЛМКП «Львівтеплоенерго», оскільки, на її думку, такий не відповідає чинному законодавству України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 погодилася розглянути пропозицію про приєднання до договору про надання послуги з централізованого постачання гарячої води після приведення договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» у відповідність до чинного законодавства, з врахуванням рішення Адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10.11.2015 року №62/к справа №1-02-49/2015, яким зобовязано ЛМКП «Львівтеплоенерго» вжити всіх відповідних заходів щодо укладення договорів про надання послуг централізованого опалення, постачання гарячої води із споживачами м. Львова, відповідно до форми Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, із кожним споживачем окремо у письмовому вигляді. Строк виконання зобовязання встановлено 90 днів з дня отримання даного рішення, на момент ухвалення оскаржуваного рішення строк виконання вказаного рішення колегії з дня отримання ще не сплив.

Позивач відповідно до положень ст.ст. 3, 6, 12-15, 20, 627 ЦК України, враховуючи вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не позбавлена можливості звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року, справа №6-110цс12.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскарження дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо неправильного нарахування оплати за теплопостачання, визнання недійсним нарахування ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованості по оплаті послуг теплопостачання, зобов»язання ЛМКП «Львівтеплоенерго» списати їх з особистого рахунку, визнання «Повідомлення про нарахування» таким, що не відповідає ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», не передбачено чинним законодавством, як спосіб захисту порушених прав чи законних інтересів.(ст. 16 ЦК України). На думку колегії суддів оскарження дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» лише щодо факту неправильного нарахування оплати за теплопостачання, визнання недійсним нарахування ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованості по оплаті послуг теплопостачання, як і визнання «Повідомлення про нарахування» таким, що не відповідає ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що не встановлює для відповідача за первісним позовом будь якого обов»язку, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту.

Також слід зазначити і те, що відомості про нарахування та оплату послуг з центрального опалення, які видані ЛМКП «Львівтеплоенерго», не є бухгалтерськими документами, видані по особовому рахунку № 5 на ім'я ОСОБА_2, носять виключно інформаційний характер та відображають структуру наданих послуг та нарахування окремо по кожній складовій послуги. Зазначені відомості не належать до актів в розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки не є обов»язковим до виконання нормативним актом, а є лише фіксацією нарахування оплати за надані послуги.

Позивачка ОСОБА_2, отримуючи щомісяця рахунки, отримувала вичерпну інформацію з приводу наданих послуг, їх структури, вартості та наявної заборгованості, володіла інформацією щодо кількості та вартості фактично наданих послуг, здійснення відповідних нарахувань житлово-комунальних послуг за тарифами, затвердженими в установленому законом порядку.

Вірною є відмова суду першої інстанції в задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання «Повідомлення про нарахування» таким, що не відповідає ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», із тих підстав, що таке повідомлення не є бухгалтерським документом і не встановлює для ОСОБА_2, ОСОБА_4 будь яких обов»язків.

Оскарження правомірності дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо нарахування плати за надані послуги з теплопостачання не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка за зустрічним позовом звернулась за захистом своїх прав у спосіб, що не передбачений законом,що є підставою для відмови в задоволенні зазначених вимог.

Доводи апелянта ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, щодо відсутності у представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_6 повноважень на представництво ЛМКП «Львівтеплоенерго», на пред»явлення позову, заяви по збільшення позовних вимог, їх підписання, що на їх думку є підставою для залишення первісного позову без розгляду, колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими, оскільки представництво ОСОБА_6 інтересів ЛМКП «Львівтеплоенерго» підтверджується довіреностями, які оформлені з врахуванням вимог, передбачених ст. ст. 38, 40, ч.3 ст. 42 ЦПК України, довіреності на представництво провідним юрисконсультом ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_6 інтересів підприємства в усіх судових, адміністративних та інших органах та установах України із зазначенням у них наданих повноважень, виданих 10.12.2012 року (вих.. №51 від 17.12.2012 року) з терміном дії три роки до 10.12.2015 року та 10.12.2015 року, довіреність зареєстрована за №55 з терміном дії до 31.12.2018 року, видані за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом та статутом, а саме, директором ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_7 з прикладенням гербової печатки.

А відтак, ОСОБА_6, як уповноважений представник вправі була підписувати та подавати до суду позовну заяву від імені ЛМКП «Львівтеплоенерго» та заяву про збільшення позовних вимог від 17.12.2015 року.

Слід зазначити і те, що технічним записом судового засідання суду першої інстанції, яке відбулося 12.11.2015 року, підтверджується, що суд першої інстанції встановив особу представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_6, а також перевірив її повноваження.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_8