АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №755/7622/15-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача Гринчука С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», поданою представником за довіреністю Гринчуком Станіславом Дмитровичем, на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 28 липня 2016 року у справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», заінтересовані особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, про видачу виконавчого листа за рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

встановила:

В квітні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із заявою про видачу виконавчого листа за рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 28 липня 2016 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ПАТ «Укрсоцбанк» подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для вирішення питання про видачу виконавчого листа.

В апеляційній скарзі посилається на помилковість висновків суду, зазначає, що рішення третейського суду не скасовано, третейська угода недійсною не визнавалась, предметом третейського розгляду були майнові вимоги та інтереси банку, а не захист прав споживача, а також що однією із сторін спору, який перебував на вирішенні у третейському суді, є поручитель, на якого не розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначає, що правовий висновок Верховного Суду України застосуванню не підлягав, оскільки предмет справи, у якій його висловлено, був іншим.

Окрім того, зазначає, що правовідносини між сторонами виникли у 2008 році і в цей час не було установлено заборон для передачі на розгляд третейському суду спорів, що виникають із споживчих правовідносин.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідачі в судове засідання не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.

На підставі ст.305 ЦПК України колегія ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду третейським судом справи Законом України «Про третейські суди» були встановлені обмеження, відповідно до яких компетенція третейських судів не поширюється на розгляд спорів у справах щодо захисту прав споживачів.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Відповідно до ч.1 ст.389-7 ЦПК України питання видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається судом за заявою особи, на користь якої прийнято рішення третейського суду.

Відповідно до ст.389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо: 1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу виконавчого листа рішення третейського суду скасовано судом; 2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею виконавчого листа, а причини його пропуску не визнані судом поважними; 4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 5) третейська угода визнана недійсною; 6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом; 8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу суду відповідну справу; 9) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Аналогічні підстави визначені у ч.6 ст.56 Закону України «Про третейські суди».

З матеріалів справи убачається, що 24 липня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено Договір кредиту №825/2-40/1/8-101 на споживчі потреби, у п.6.2 якого сторони домовились, що спори розглядаються у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Зобов»язання позичальника перед банком забезпечені порукою ОСОБА_3 згідно із Договором поруки №825/4-40/11/8-030 від 24 липня 2008 року.

28 січня 2015 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості ухвалено рішення, яким вимоги банку задоволено, вирішено стягнути солідарно з відповідачів суму коштів за договором та третейський збір.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Відповідно до ст.5 цього Закону юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Законом України №2983-VI від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14.

Так, п.14 ст.6 цього Закону визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України №2983-VI від 03 лютого 2011 року після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

ЗазначенийЗакон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Законом України «Про захист прав споживачів» визначається, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові №6-856цс15 від 02 вересня 2015 року, відповідно до статті 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Рішення третейського суду, про скасування якого просив заявник, ухвалено після внесення зазначених змін до Закону.

Суди, розглядаючи заяву про скасування рішення третейського суду на вказану обставину не звернули уваги та відмовили у її задоволенні, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів.

Оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Обставини справи, у якій Верховним Судом України висловлено зазначену правову позицію, є тотожними обставинам у цій справі, у зв»язку із чим колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо невірного тлумачення судом першої інстанції зазначеного правового висновку.

Відповідно до ст.389-1 ЦПК України підставою для перевірки компетентним судом (державним) рішення третейського суду є відповідна заява сторони, третьої особи або особи, яка не брала участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про її права та обов»язки.

Якщо така заява подана не була, рішення третейського суду вважається чинним.

Разом з тим, у п.2 ст.389-10 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Така підстава є самостійною і незалежною від того, чи оскаржувалось само рішення третейського суду у відповідності до глави 1 «Провадження у справах про оскарження рішень третейських судів» розділу VІІ-1 ЦПК України та чи визнавалась третейська угода (застереження) недійсною.

Повноваження компетентного суду, який згідно із конституційною підставою правомочний розглядати будь-які справи, з недопущення до виконання рішень третейських судів, ухвалених у не підвідомчих йому справах, випливають зі ст.6 Закону України «Про третейські суди», згідно із якою підвідомчість третейських судів поширюється на обмежену категорію справ у сфері цивільних та господарських правовідносин.

Відтак, сам факт, що рішення третейського суду не оскаржено особою або третейська угода (застереження) не визнана недійсною правового значення не мають, оскільки при розгляді заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду це рішення перевіряється державним судом у визначених ст.389-10 ЦПК України межах, зокрема і в тому, чи ухвалено воно у відповідних правовідносинах згідно із компетенцією третейського суду.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі №6-187цс15 відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав позову та незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, незалежно від предмета позову та ким його подано до третейського суду, третейський суд не вправі розглядати справи, що виникають при виконанні договорів з надання споживчого кредиту.

Відповідно не має правового значення момент укладення договору, оскільки на момент вирішення справи третейським судом законом була установлена заборона.

В частині доводів, що однією із сторін третейського розгляду був поручитель, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи убачається, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники відповідно до умов укладених договорів та вимог закону.

За наявності у спорі суб»єктного складу сторін, якими є кредитор та поручитель, джерело виникнення вимог кредитора залишається незмінним, оскільки спір виник щодо заборгованості за кредитом, наданим на задоволення споживчих потреб, тобто правовідносини виникли із споживчого кредиту. Відтак, такий спір не підлягає розгляду третейським судом.

Відповідно до ст.312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану представником за довіреністю Гринчуком Станіславом Дмитровичем, відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов