У Х В А Л А

11 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня

2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним,

в с т а н о в и л а :

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 14 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задовольнив: визнав пункт 1.1.2.1.9 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», який є невід'ємною частиною договору про надання банківських послуг, укладеного 16 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» таким, що містить несправедливі положення відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдає шкоди позивачеві, а також визнав зазначений пункт недійсним з моменту укладення договору.

Апеляційний суд м. Києва 23 лютого 2016 року зазначене рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним пункту 1.1.2.1.9 Умов та правил надання банківських послуг скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду м. Києва 23 лютого 2016 року залишила без змін.

28 липня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положення частини другої статі 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 6 частини першої статті 3 та частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2015 року, а також постанову Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року.

6 вересня 2016 року при автоматизованому розподілі заяви ОСОБА_4 про перегляд судових рішень автоматизованою системою визначено суддю-доповідача ОСОБА_5

З огляду на неможливість продовження розгляду справи суддею ОСОБА_5 на підставі прийняття Верховною Радою України постанови про його звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, 6 жовтня 2016 року проведено повторний автоматизований розподіл заяви та визначено суддю-доповідача Гуменюка В.І.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання недійсним пункту 1.1.2.1.9 Умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору, оскільки такі умови не порушують принцип добросовісності, не призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін і не завдають шкоди позивачеві. При цьому, апеляційний суд послався на те, що споживач ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг з використанням платіжної картки, має можливість самостійно контролювати наявність коштів на його рахунку у відповідній валюті, і у разі недостатності, вирішувати конвертувати їх в іншу валюту чи ні, з урахуванням наслідків, передбачених умовами договору.

Наданою для порівняння ухвалою від 20 липня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками апеляційного суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог фізичної особи до банку про визнання окремого положення договору банківського вкладу недійсним, у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого в суді першої інстанції просив відповідач.

Порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постанові від 11 вересня 2013 року (№ 6-40цс13) року Верховний Суд України зробив висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими, згідно вимог статті ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Порівняння змісту наданої постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук