Справа № 369/3045/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/4734/16 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 47 18.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Данілова О.М., Суханової Є.М.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У березні 2016 року позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2008 року по 2013 року. Від подружнього життя мають дитину: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не сплачує аліменти.

У серпні 2015 року вона одружилась. Її чоловік запропонував їй приїхати до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії з метою отримання освіти моєю дочкою в початковій школі Роуз Хілл Стокпорт. За місцем свого проживання чоловік має приватний будинок, де є всі умови для проживання та навчання дитини протягом навчального року. Вона також там матиме роботу з заробітною платою 1280 фунтів. Її пропозицію навчатись за кордоном, донька сприйняла з великим бажанням, про що також повідомила і відповідача, на що останній вказав, що не відпустить її. У подальшому вона також зверталась і через нотаріуса до відповідача, але ОСОБА_2 заяву на згоду виїзд дитині не підписав. Вважає таку відмову не обґрунтованою та такою, що порушує право дитини на нормальний розвиток.

Просила суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в період з 01 серпня 2016 року по 01 червня 2017 року.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2016 року задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітній дитині ОСОБА_7 в супроводі матері ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в період з 01 серпня 2016 року по 01 червня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов та надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд дитини і оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дитини за кордон, суд першої інстанції виходив із положень Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює права, обов'язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 2008 року. Сторони мають неповнолітню доньку: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2014 року з ОСОБА_2 стягнено аліменти на утримання доньки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно.

27 серпня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, громадянином Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_8, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2, виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2015 року визначено постійне місце проживання дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, за адресою: АДРЕСА_1.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що станом на 01 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментам становить 22 274,66 грн.

21 березня 2016 року ОСОБА_9 надав листа про те, що він є чоловіком ОСОБА_3. Під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_11 в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії вони будуть проживати в його будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 В даному будинку ОСОБА_11 матиме окрему спальню, в якій створені всі умови для її проживання та навчання. В початковій школі Роуз Хілл є місце для ОСОБА_11. Дитина також матиме приватне медичне обслуговування.

Також позивачкою надано суду інформацію про початкову школу Роуз Хілл Стокпорт.

З листа ОСОБА_9 встановлено, що він є власником та менеджером компанії - приватної компанії з обмеженою відповідальністю TOB GSI (GRAPHIC and SING INSTALLATIONS), що ОСОБА_3 буде працевлаштована як асистент менеджера в TOB GSI та матиме заробітну плату в розмірі 1280 фунтів щомісячно.

З поданого суду свідоцтва від 16 березня 2016 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Красовського О.О. встановлено, що ним була направлена ОСОБА_2 заява ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, на навчання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії з 01 серпня 2016 року по 01 липня 2016 року та пропозиція з'явитись до нотаріуса з 11 до 12 години 16 березня 2016 року для оформлення документів. Дану заяву ОСОБА_2 отримав 10 березня 2016 року.

Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, суперечить його правам та інтересам дитини, не заслуговують на увагу, оскільки апелянтом не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не спростував обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини закордон.

Доводів, які спростовували б законність і обґрунтованість постановленого судом рішення апеляційна скарга в собі не містить. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана відповідна оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

При таких обставинах судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, доказам дана належна правова оцінка, а постановлене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: