У Х В А Л А

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що постановою Комсомольського районного суду м. Херсона від 12 липня 2013 року у кримінальній справі за її скаргою приватного обвинувачення провадження відносно ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, було закрито зі звільненням останньої від кримінальної відповідальності у зв'язку з примиренням та затверджено мирову угоду, згідно якої на відшкодування заявлених нею позовних вимог ОСОБА_4 зобов'язалася виплатити 7 тис. грн. у такому порядку: до 12 серпня 2013 року - 2 300 грн., до 12 вересня 2013 року - 2 300 грн., до 12 жовтня 2013 року - 2 400 грн. Проте остання сплатила лише 2 300 грн.

Враховуючи викладене та з урахуванням уточнення позовних вимог, позивачка просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь суму основного боргу у розмірі 4 700 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 261 грн. 80 коп. та 3% річних у розмірі 295 грн. 12 коп.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 16 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 8 256 грн. 93 коп., з якої: 4 700 грн. основної заборгованості; 3 261 грн. 80 коп. інфляційні втрати; 295 грн. 13 коп. - 3 % річних. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не виконала взятих на себе мировою угодою зобов'язань, що є підставою також для стягнення з неї суми боргу, а також сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що після затвердження судом мирової угоди у ОСОБА_4 виникло зобов'язання зі сплати грошових коштів позивачеві, тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Апеляційний суд не виконав вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якими висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, оскільки суд касаційної інстанції при скасуванні попередніх судових рішень вказав на неврахування того, що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до деліктних правовідносин, а також на неврахування повторності стягнення грошових коштів з відповідачки за рішенням суду.

Натомість апеляційний суд не дослідив обставин справи, не оцінив надані сторонами докази та їхні доводи, зокрема й щодо того, що між сторонами виникли деліктні правовідносини, до яких положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовується.

Судами встановлено, що постановою Комсомольського районного суду м. Херсона від 12 липня 2013 року у кримінальній справі за скаргою ОСОБА_3 приватного обвинувачення провадження відносно ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, було закрито зі звільненням останньої від кримінальної відповідальності у зв'язку з примиренням та затверджено мирову угоду, згідно якої на відшкодування заявлених нею позовних вимог ОСОБА_4 зобов'язалася виплатити 7 тис. грн. у такому порядку: до 12 серпня 2013 року - 2 300 грн., до 12 вересня 2013 року - 2 300 грн., до 12 жовтня 2013 року - 2 400 грн.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_4 у порушення затвердженої судом мирової угоди виплатила їй лише 2 300 грн., відтак, на її думку, має право на стягнення з останньої решти заборгованості за мировою угодою, а також стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року № 6-2491цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив тверджень відповідача про те, що зобов'язання за мировою угодою, затвердженою в межах кримінального провадження, є деліктним, а, відтак, не з'ясував, чи підлягає застосуванню до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка застосовується до договірних правовідносин.

Крім того, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача грошових коштів, не виплачених в межах мирової угоди, затвердженої судом в кримінальній справі, оскільки не врахував положень п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», якою, зокрема, встановлено, що виконанню державною виконавчою службою підлягають виконавчі листи, що видаються судами, та не вказав якою нормою матеріального чи процесуального законодавства передбачено зміну способу і порядку виконання мирової угоди, затвердженої в кримінальній справі.

Також суд апеляційної інстанції не дав оцінки посиланням відповідача на те, що стягнення у межах даної справи заборгованості за мировою угодою, затвердженою в кримінальному провадженні, може мати наслідком подвійне стягнення однієї й тієї ж суми.

Крім того, пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 01 жовтня 2014 року № 113цс14, апеляційний суд не врахував того, що у ній викладені інші фактичні обставини, а також того, що ця правова позиція була змінена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року № 6-342цс15.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 16 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: Ю.Г. Іваненко

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська