Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-1111/2005 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В.П.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: Мишаковській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Ленінської сільської ради Радомишльського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2005 року

встановила:

У жовтні 2005 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме : на житловий будинок АДРЕСА_1, яким володіла та користувалась її померла ІНФОРМАЦІЯ_1 мати ОСОБА_4, оскільки позивач після смерті матері, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, яке не було зареєстроване у встановленому законом порядку.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2005 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені повністю. Визнано ОСОБА_2 власницею житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_3 посилається на те, що до участі у розгляді справи судом першої інстанції вона разом із сестрою ОСОБА_5 не залучались, проте ухвалене по справі рішення безпосередньо стосується їх прав та обов'язків, оскільки останні є спадкоємцями майна померлої матері ОСОБА_4, яка 25 лютого 1998 року залишила заповіт на трьох своїх доньок, в тому числі і на позивача, і який на час ухвалення у справі рішення був чинний, тобто не був скасований та змінений. Проте, розглядаючи даний спір, суд неповно з'ясував обставини справи, не з'ясував наявність всіх спадкоємців після смерті ОСОБА_6, не перевірив належність та допустимість наданих позивачем доказів у справі, що призвело до ухвалення на її думку незаконного рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

У відповідності до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 після смерті матері у 2003 році вступила у фактичне володіння спадковим майно, яке не було зареєстровано у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим, відповідно до вимог ст.ст.328, 1261-1264 ЦК України та ч.4 ст. 174 ЦПК України, визнав за нею право власності на житловий будинок з господарським спорудами АДРЕСА_1.

Проте, такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Леніне Радомишльського району Житомирської області у віці 82 років померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина, в тому числі і на житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 (а.с.15).

Спадкоємцями першої черги за законом були її доньки : ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5.

Рішенням Ленінської сільської ради Радомишльського району Житомирської області № 41 від 26 травня 2005 року за ОСОБА_4 було визнано право особистої власності на вказаний житловий будинок (а.с.14).

Також зі змісту довідки № 406 без дати, яка була видана виконавчим комітетом Ленінської сільської ради Радомишльського району, вбачається, що після смерті ОСОБА_4, її донька ОСОБА_2 здійснює догляд за будинком, обробляє земельну ділянку (а.с.17).

Під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_4 за життя 25 лютого 1998 року склала заповіт на належне їй майно та заповіла його трьом своїм донькам (а.с.36).

В судовому засіданні представник апелянта стверджував, що його довіритель ОСОБА_3 після смерті матері фактично прийняла спадщину, приймаючи участь у похованні матері та здійснюючи догляд за спадковим майном.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзацах 2, 3 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

На день смерті ОСОБА_4 відносини спадкування регулювалися нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка регулювала спірні правовідносини на час відкриття спадщини, вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Також визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 185 від 14.06.1994р., яка діяла на момент відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» № 4 від 24.06.1983 року та п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

З пояснень сторін наданих під час апеляційного розгляду справи убачається та підтверджується матеріалами справи, що після смерті спадкодавця, позивач ОСОБА_2 як спадкоємець, яка фактично прийняв спадщину після смерті матері, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась. Нотаріусом відмова в оформленні права на спадщину не приймалась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

За таких обставин, враховуючи відсутність відмови нотаріуса в оформленні спадщини та за наявності у позивача умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом, підстави для визнання за нею права власності на житловий будинок в порядку спадкування після смерті матері є передчасними і до задоволення не підлягають.

Також судом першої інстанції вирішено спір на підставі норм матеріального права (ЦК України 2003 року), які не підлягали до застосування при вирішенні спору про спадкування щодо спадщини, яка відкрилась 07.05.2003 року. Проте, норм матеріального права, які належало застосувати і на підставі яких необхідно було вирішити спір (норми розділу VI «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року), застосовано не було. Судом не враховано, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01.01.2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Крім того, звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, після смерті матері ОСОБА_4, позивач зазначила відповідачем у справі територіальну громаду в особі Ленінської сільської ради Радомишльського району Житомирської області. Разом з тим, знаючи про наявність заповіту матері, яким остання заповіла все своє майно трьом дочкам, в тому числі і апелянту ОСОБА_3, не зазначила останніх в якості осіб, які повинні приймати участь у справі.

В порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував належне коло спадкоємців, запит до державної нотаріальної контори не зробив, не роз'яснив позивачу необхідність залучення до участі у справі спадкоємців за заповітом та не з'ясував обставини прийняття чи неприйняття останніми у встановлений законом строк спадщини після смерті матері для визначення їх процесуального статусу у даній справі.

Оскільки суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм матеріального та процесуального права, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, що призвело до помилкового вирішення спору, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2005 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Ленінської сільської ради Радомишльського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : Судді :