справа №619/5259/15-ц
провадження №2/619/293/16
РІШЕННЯ

іменем України

21 січня 2016 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибок Є.А.
за участюсекретаря судового засіданняБулах С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області про визнання права власності, -

встановив

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку площею 700 м2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, в порядку набувальної давності. В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, які розміщені на земельній ділянці площею 700 м2. Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем за законом є її рідна сестра ОСОБА_5, яка є матір'ю позивача. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла, не прийнявши спадщину. З дня смерті ОСОБА_4 та по теперішній час позивач особисто, відкрито, протягом багатьох років постійно підтримувала будинок та земельну ділянку, проводить поточний ремонт, обробляє садок та огород. У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але їй було відмовлено.

У судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надійшла заява селищного голови ОСОБА_6, в якій він просив справу розглядати у відсутність представника ради.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 просила задовольнити позов з підстав, які зазначені у позовній заяві.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Як вбачається з свідоцтв про народження ОСОБА_4 та ОСОБА_7, вони є рідними сестрами.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року, її матір'ю є ОСОБА_5.

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_2, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_3, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч.1 ст.60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.1 ст.344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.9 своєї постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року роз'яснив судам, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України, зокрема статтею 119.

Також у п.11 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Частина 2 ст.59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_3 не надала суду належних та допустимих доказів того, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельна ділянка площею 700 м2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, належали ОСОБА_4 та не довела, що добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 58-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ухвалив

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є. А. Болибок