Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, на обґрунтування якого зазначала, що 22 серпня 2006 року уклала договір дарування, згідно із яким подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_5

Зазначала, що укладаючи спірну угоду, вона помилялася щодо її умов та наслідків, оскільки вважала, що передає квартиру у власність сина, який є відповідачем у справі, після своєї смерті за тієї умови, що за життя він надаватиме їй необхідну допомогу, в тому числі, матеріальну. Натомість у березні 2014 рокувона дізналась, що відповідач має борги перед банком, а квартира, в якій вона проживає, виступає предметом іпотеки за кредитним договором.

Вважаючи своє право, як власника житла, порушеним, просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 22 серпня 2006 року між нею та ОСОБА_4, а також повернути сторони у первісний стан.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 11 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 22 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 7957.

Застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто сторони у первісний стан. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 07 квітня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 11 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судами встановлено, що 22 серпня 2006 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним указаний договір дарування, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що, укладаючи договір дарування, ОСОБА_3 помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін, які виникнуть після його укладення.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що, бажаючи укласти із сином договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування квартири, тому договір дарування від 22 серпня 2006 року підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Також, пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка посилалась на те, що, укладаючи спірну угоду, вона вважала, що син надаватиме їй необхідну допомогу, в тому числі, матеріальну.

Задовольняючи позов, суди не встановили, щодо яких саме умов правочину помилялася позивачка, чи є ці умови істотними і чи існували ці обставини саме на момент вчинення правочину.

Докази того, що станом на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 мала намір укласти договір довічного утримання та докази, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, у матеріалах справи відсутні.

Суди не звернули уваги на те, що саме позивачка повинна була довести і ту обставину, що договір укладався не без взаємних послуг, що відповідач зобов'язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно, які саме види догляду і допомоги були погоджені сторонами, що він будь-яку допомогу протягом десяти років надавав.

Пославшись на те, що ОСОБА_5 хоч і був власником спірної квартири, але відразу після укладення договору не став у ній проживати та зареєструвався в квартирі лише 15 жовтня 2010 року, суди не врахували, що законодавство не встановлює строк, коли обдарований повинен вчинити такі дії.

Поза увагою судів залишено й умови договору дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, що нотаріусом роз'яснено наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст. ст. 203, 405, 717-728 ЦК України.

Оскільки фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами при ухваленні оскаржуваних рішень не встановлені, суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити їх.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 07 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А. Черненко