печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року Печерський район ний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі - Доценку О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до держави Ізраїль, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року Головне територіальне управління юстиції у м. Києві звернулось до Печерського районного суду м. Києва із позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним вивезення та утримування відповідачем на території України неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повернення останньої до місця її постійного проживання у Державу Ізраїль за адресою: АДРЕСА_1.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та перебувають у шлюбі з 09.02.2013. Дитина народилася та протягом близько двох місяців з моменту народження проживала в Ізраїлі разом з батьками. Мати виїхала із дочкою в Україну 22.08.2013 без відома та згоди батька та відтоді до Ізраїлю більше не повернулася. Під час спільного проживання в Ізраїлі після народження малолітньої ОСОБА_3, батьки дитини ініціювали процедуру підтвердження батьківства позивача. Однак процедура підтвердження батьківства була призупинена через від'їзд відповідача з дитиною до України. Згідно з поясненнями позивача, в ході його спілкування із дружиною щодо добровільного повернення дитини до Ізраїлю відповідач відмовилася добровільно повертати дитину в Державу Ізраїль. Практично рік позивач самостійно намагався умовити відповідача повернутися разом з дитиною, але згодом зрозумів, що всі його наміри марні. Враховуючи те, що в результаті зазначених обставин, стосунки чоловіка та дружини суттєво погіршилися, позивачем була ініційована процедура розірвання шлюбу між ним та пані ОСОБА_2 відповідно до законодавства Ізраїлю. Позивач ніколи не давав своєї згоди на переміщення відповідачем дитини в Україну на невизначений строк або переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання. Із наданих відповідачем пояснень вбачається, що вона не перешкоджає спілкуванню дочки з батьком на території України, але не має намірів повертатися до Держави Ізраїль. 30.01.2015 р. компетентним співробітником Головного територіального управління юстиції у м. Києві було проведено співбесіду із ОСОБА_2, з протоколу проведення якої вбачається, що остання відмовляється добровільно повернути дитину до Держави Ізраїль.

Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітньої ОСОБА_3 позивач не давав. На думку позивача відповідач незаконно вивезла та утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01.2006 року № 3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01.09.2006 року, а у відносинах між Україною та Державою Ізраїль з 01.02.2007 року.

Позивач зазначає, що у розумінні статей 3 і 5 Конвенції 1980 року вивезення та утримування дитини відповідачем в Україні без його згоди на те є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включає право на визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві позов підтримала та просила задовольнити.

Відповідач проти задоволення вимог позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні.

Представник Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві Державної адміністрації в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності та прийняти законне рішення в інтересах дитини.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що вона являється матір'ю відповідача та проживає разом із нею та маленькою дочкою ОСОБА_3, яка росте здоровою, гарною дитиною, відвідує гуртки, про батька дитина не згадує, оскільки не знає його та ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що являється знайомою родини, пітвердила факт проживання дитини ОСОБА_3 разом із матір'ю та зазначила, що останньою створені всі необхідні умови для нормального життя і розвитку доньки.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, оголосивши та дослідивши матеріали справи прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 09.02.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було видано свідоцтво про шлюб та зроблено актовий запис за № 123.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 на території держави Ізраїль у м. Ейлат.

21.08.2013 Посольством України в державі Ізраїль, консульським відділом видано довідку про реєстрацію особи, ОСОБА_3, громадянкою України.

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, місце народження дитини Держава Ізраїль, м. Ейлат, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 2013 року 08 місяця 21 числа зроблено відповідний актовий запис за № 14. Батько дитини - ОСОБА_1, громадянство Держави Ізраїль, мати ОСОБА_2, громадянство України.

22.08.2013 відповідач разом з малолітньою донькою ОСОБА_3 повернулася з Ізраїлю на територію України та з того часу вони постійно проживають за місцем її реєстрації АДРЕСА_2.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.07.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.09.2015, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 250 доларів США щомісячно з 30.05.2014 і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.11.2015 шлюб між ОСОБА_2 та громадянином держави Ізраїль ОСОБА_1 - розірвано.

Також судом встановлено, що відповідно до акту обстеження житлово - побутових умов, зробленим Службою у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації у 2-х кімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_2 зроблений ремонт, квартира обладнана необхідними сучасними меблями та побутовою технікою. Є всі комунальні зручності. У дівчинки ОСОБА_3 є шафа для дитячих речей, манеж, стільчик для годування, гойдалка, молочні суміш, коляска, дитяча вода, посуд, багато іграшок. Житло відповідає санітарним та технічним вимогам. Для виховання, розвитку та проживання дитини створені всі належні умови. Разом з дитиною постійно проживають мати ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_5

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва від 10.01.2014 дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 і спостерігається лікарями КНП ЦПМСД № 1 Оболонського району з 04.09.2013 р.

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, здорова.

Копія похвальної грамоти підтверджує доводи відповідача про те, що її донька ОСОБА_3 відвідує спортивну секцію Дитячого центру раннього розвитку «Бейби Смарт» у Оболонському районі м. Києва та має успіхи.

Згідно з випискою з протоколу психічного обстеження дитини № 110 від 14.12.2015 вбачається, що ОСОБА_3 досить контактна. Увага дитини змістовна, інтерес виразний, сприймає оточуючу середу. Практичні дії адекватні, регульовані, розумовані, всі психічні процеси розвиваються у межах норми, але є певні особливості комунікативної сфери. У дитини сформована надійна безпечна прихильність до матері, ОСОБА_3 засмучується коли мати йде, але після її повернення в кімнату відразу ж до неї тягнеться.

У виписці зазначено, що враховуючи вік дитини, яка до трьох річного віку перебуває у тісному емоційному зв'язку з матір'ю. В цьому віці, коли відбувається становлення окремої особистості, діти дуже чутливі та можуть переживати тривогу чи страх та потребують ще більшої уваги, турботи з боку матері. Середовище в якому перебуває дитина є стабільним, безпечним та сприятливим для її психічного розвитку. Для дитини наразі не є актуальним адаптація до країни та загального соціуму, оскільки основним інститутом соціалізації для неї (відповідно до вікової особливості) є сімейне оточення та дитячі дошкільні установи, а тому враховуючи вік дитини, можливі її травматичні реакції на переміщення психологом рекомендовано не змінювати звичних для неї умов життя. Психолог зазначила, що у дитини має бути батько, проте більш травматичним для дитини такого віку буде переїзд в іншу країну та іншу сім'ю ніж проживання без батька.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року).

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11.01.2006, її цілями є: а) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Між Україною та Державою Ізраїль набула чинності 01.02.2011.

У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Згідно зі статтею 14 Глави II Закону Ізраїлю «Про опіку та правоздатність» батьки є природними опікунами неповнолітніх дітей.

Відповідно до статті 15 Глави II Закону Ізраїлю «Про опіку та правоздатність» батьківська опіка включає обов'язок та право піклуватися про потреби неповнолітнього, у тому числі його освіту, професійну підготовку і роботу, а також зберігати, управляти і розвивати його майно; вона також включає право на опіку над неповнолітнім, визначення його місця проживання та повноваження діяти від його імені

Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов'язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей, а якщо рішення у справі не винесено протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки.

Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що якщо дитина незаконно переміщена, або протиправно утримується у розумінні статті 3 Конвенції 1980 року і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Згідно ст. 13 Конвенції Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Згідно статті 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Статтею 16 Конвенції 1980 року передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується (в даному випадку - Україна), не можуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинна здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13);

заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13);

існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13);

дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Крім того, згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у своїх Постановах від 18.06.2014 по справі №6-58цс14 та від 21.10.2015 по справі №6-1598цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідач разом із дитиною покинули Державу Ізраїль у серпні 2013 року, при цьому ОСОБА_1 звернувся до компетентних органів Держави Ізраїль із відповідною заявою про повернення викрадених дітей лише наприкінці листопада місяця 2014 року, тобто з моменту переміщення дитини пройшло більше року.

При цьому такий тривалий проміжок часу до звернення із заявою про повернення дитини суд розцінює як мовчазну згоду батька на таке переміщення, оскільки відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України суду не було надано доказів про намагання останнього повернути дитину у позасудовому порядку (п. «а» ч. 1 ст. 13 Конвенції 1980 року).

Оскільки ОСОБА_3 майже від дня її народження перебуває на території України, живе із рідною матір'ю, яка належним чином забезпечує її матеріальними благами, створює всі необхідні умови для повноцінного розвитку дитини, ОСОБА_3 відвідує розвиваючі дитячі секції, то суд вважає, що дитина прижилася у своєму новому середовищі.

З огляду на численні судові процеси між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, позицію останнього щодо несплати аліментів на дитину за рішенням суду, суд вважає, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння психічної шкоди, а розлучення із матір'ю в такому віці вбачає небажаним, тим більше з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі.

Враховуючи наявність сукупності обставин встановлених ч. 2 ст. 12, п. «а» ч. 1 ст. 13, п. «в» ч. 1 ст. 13 Конвенції 1980 року та з урахуванням прав та інтересів дитини, її тісно емоційного зв'язку із матір'ю та чутливістю в силу малого віку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо повернення малолітньої дитини до Держави Ізраїль.

На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 45, 46, 60, 61, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву Головного територіального управління юстиції у м. Киє ві в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до держави Ізраїль - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя В.А. Писанець