Справа № 159/5619/15-ц
Провадження № 2/159/189/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Окостень І.В.,

секретар судового засідання Федчик К.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, яка втратила право користування житлом,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася у суд із указаним позовом та просила визнати ОСОБА_2 такою, яка втратила право користування належною їй квартирою АДРЕСА_1. Такі вимоги з урахуванням уточнень представника у судовому засіданні обґрунтовано тим, що відповідач як дружина сина позивача у 1998 році була зареєстрована у цій квартирі, однак після розірвання шлюбу з 01 жовтня 2014 року залишила житло, забрала речі та припинила своє проживання у цьому житлі, не проживає і на час звернення до суду, відмовляється нести витрати з утримання житла та добровільно зняти себе із реєстрації. Реєстрацією відповідача у вказаному житлі порушуються права позивача як власника цього нерухомого майна, що потребує додаткових витрат на його утримання.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та пояснив, що позивач самостійно несе витрати з утримання квартири, відповідач до членів сім'ї позивача не належить, у вказаному помешканні не проживає з жовтня 2014 року. Реєстрація відповідача зумовлює необхідність несення позивачем додаткових витрат з оплати комунальних послуг.

Відповідач та її представник позов не визнали і пояснили, що вказана квартира була придбана відповідачем та її колишнім подружжям за спільні кошти. Відповідач залишила це житло у жовтні-листопаді 2014 року у зв'язку з нестерпними умовами проживання, які створював колишній чоловік - син позивача. Доступу до квартири вона не має у зв'язку із заміною замків до вхідних дверей. Витрати з утримання житла несла під час проживання у ньому, після залишення - припинила оплачувати комунальні послуги, але на прохання сина позивача отримала субсидію на період із травня 2015 по квітень 2016 років.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд задовольнив позов з наступних підстав.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним законом покладено на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 11 травня 1998 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Гурською В.С., та реєстраційного посвідчення, виданого 15 травня 1998 року начальником Волинського обласного бюро технічної інвентаризації, позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

Докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Посилання відповідача на належність їй на праві власності частки у вказаній квартири в порушення наведених норм процесуального закону належними і допустимими доказами не доведено.

Згідно із записами у будинковій книзі на цю квартиру з 25 червня 1998 року у ній зареєстрована відповідач ОСОБА_2 Реєстрація відповідача підтверджується також повідомленням Ковельського РВ УДМС України у Волинській області та записами у паспорті на ім'я останньої.

Як слідує з пояснень сторін та їх представників, на час вселення у квартиру та до 2012 року відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином позивача - ОСОБА_6

Позивач просить визнати відповідача такою, яка втратила право користування належною їй квартирою, при цьому посилається на встановлену законом непорушність права власності на своє майно.

Оскільки квартира належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, до правовідносин, що виникли між сторонами у зв'язку з користуванням цим житлом, зокрема, щодо визнання особи такою, яка втратила право користування житлом, мають бути застосовані положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як визнано у судовому засіданні відповідачем у справі, вона залишила спірну квартиру у листопаді 2014 року, і з цього часу нею не користувалася, витрати з оплати комунальних послуг та іншого утримання не несла.

Належних і допустимих доказів того, що відповідач залишила житло вимушено, про наявність перешкод для проживання в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України стороною відповідача суду не надано. З вимогами про вселення до квартири, із заявами чи скаргами щодо перешкод у користуванні квартирою вона не зверталась, будь-якої домовленості між сторонами щодо тривалості не проживання не було.

Та обставина, що на ім'я відповідача оформлена житлова субсидія не свідчить про утримання відповідачем жила у час відсутності у ньому, оскільки субсидія є державною допомогою на оплату житлово-комунальних послуг, а не реальними витратами особи, якій вона надана, на таку оплату.

На час ухвалення судом рішення минуло більше року як відповідач залишила спірну квартиру, що встановлено з пояснень сторін та представників.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 добровільно залишила належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 в листопаді 2014 року, обставини, які б свідчили про поважність причин відсутності у житлі належними доказами не доведені, а тому відповідно до наведених положень закону вона втратила право користування цим житлом.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі, а саме сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір у розмірі 487,20 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі ст. ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 такою, яка втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

ГоловуючийІ. В. Окостень