У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміна О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Іваненко Ю.Г., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3 про витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування від відповідача нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 91,5 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, та встановлення порядку виконання судового рішення шляхом внесення запису про державну реєстрацію права власності на вказані нежитлові приміщення за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, посилаючись на те, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» укладено договір купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна, на підставі якого було здійснено відчуження на користь товариства об'єктів комунальної власності, в тому числі нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 91,5 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний договір було укладено на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішення Одеської міської ради», п. 13 якого доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти з ТОВ «Арт» договір купівлі-продажу об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

У подальшому ТОВ «Арт» на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року було здійснено відчуження вищевказаних нежитлових приміщень на користь ТОВ «Творче об'єднання Дюк», яке в свою чергу 16 травня 2011 року уклало договір купівлі-продажу зазначеного майна з ТОВ «Джі Ем Джі Котент».

На підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2011 року вказаний об'єкт нерухомого майна було відчужено на користь ОСОБА_3, яка на даний час є власником указаного майна.

Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, ТОВ «Арт», ТОВ «Утьосов», ПП «Елас- Комбі», ТОВ фірма «Харрісон-Транс-Сервіс», ТОВ «ІВ-Інвест Лтд», TOB «ІВ-Іммобільє», ТОВ «Джі Ем Джі Контент», ТОВ «Опера», ТОВ «Аверс Строй» було визнано недійсними пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V, а також договір міни, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12 серпня 2010 року та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Витребувано у ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 91,5 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд вказував на те, що міська рада укладаючи договір купівлі продажу спірного майна, вийшла за межі своїх повноважень, а власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння з підстав ст. 388 ЦК України

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Установлено, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» був укладений договір купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна, на підставі якого було здійснено відчуження на користь товариства об'єктів комунальної власності, в тому числі нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 91,5 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний договір був укладений на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішення Одеської міської ради», пунктом 13 якого було доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу з метою продажу ТОВ «Арт» об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у тому числі нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 91,5 кв. м, які розташовані з адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому ТОВ «Арт» на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року було здійснено відчуження вищевказаних нежитлових приміщень на користь ТОВ «Творче об'єднання Дюк», яке в свою чергу 16 травня 2011 року уклало договір купівлі-продажу зазначеного майна з ТОВ «Джі Ем Дж Котент».

На підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2011 року вказаний об'єкт нерухомого майна було відчужено на користь ОСОБА_3, яка на даний час є власником указаного майна.

Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, ТОВ «Арт», ТОВ «Утьосов», ПП «Елас-Комбі», ТОВ фірма «Харрісон-Транс-Сервіс», ТОВ «ІВ-Інвест Лтд», ТОВ «ІВ-Іммобільє», ТОВ «Джі Ем Джі Контент», ТОВ «Опера», ТОВ «Аверс Строй» було визнано недійсними пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V, а також договір міни, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12 серпня 2010 року та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача

За змістом цієї статті випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, норми статей 1212 та 388 ЦК України можуть застосуватись у випадках, коли певна вимога власника майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання або збереження майна без достатньої правової підстави. При цьому підстави застосування положень статті 1212 ЦК України є більш широкими, ніж статті 388 цього Кодексу. Наявність підстав для витребування майна за статтею 388 ЦК України не виключає застосування положень статті 1212 цього Кодексу в частині, що не суперечать положенням статті 388 ЦК України.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена стаття за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскількидержава зобов'язаназабезпечити належне правоверегулювання відносин івідповідальна заприйнятіїї органаминезаконні правові акти, їх скасуванняне повиннеставити підсумнівстабільність цивільного обороту, яку покликаніпідтримувати норми пропозовну давність, тому, на відмінувід іншихучасників цивільних правовідносин, держава несе ризикспливу строку позовноїдавності наоскарженнянезаконних правових актівдержавних органів, якимипорушено право власностічи іншеречове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, заявник указує на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із цим позовом, оскільки з 29 квітня 2011 року Одеській міській раді було достовірно відомо про можливість порушення її права, тобто прокуратура мала подати позов у рамках позовної давності, встановленої для Одеської міської ради. Подання прокуратурою 05 грудня 2011 року позову перервало строк позовної давності, встановлений для Одеської міської ради, однак 23 вересня 2013 року, позов було залишено без розгляду, що відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України не зупиняє перебігу позовної давності. Подаючи позов 01 серпня 2013 року, прокуратура виступала вже від свого імені, а Одеська міська рада була відповідачем, що не є перериванням перебігу строку позовної давності, встановленого для Одеської міської ради.

Однак, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд жодним чином не звернув уваги на вказані норми матеріального права та не перевірив доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, хоча відповідач у суді першої інстанції вказував на цей факт.

Крім цього, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко

О.В.Ступак