Провадження № 22-ц/779/1616/2016
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Ясеновенко Л.В.

секретаря Бойчук Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 06 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 64 000 грн., що еквівалентно 8000 доларів США повністю до підписання даного договору, а відповідач зобовязувався повертати кошти готівкою рівними частинами кожних три місяці до 31 числа останнього третього місяця, починаючи з 01 вересня 2012 року з остаточним строком повернення 01.06.2013 року.

Свої зобовязання позивач виконав у повному обсязі, а відповідач частково, повернувши 23 липня 2014 року 6000 доларів США, у звязку з чим утворилась заборгованість в розмірі 2000 доларів США.

Посилаючись на положення ст.ст.526,530,625,1049,1050 ЦК України, ОСОБА_2 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_3 2000 доларів США заборгованості за договором позики та 348 доларів США три проценти річних, а також судовий збір.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права.

Сторона апелянта вказала, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зіслався на те, що ОСОБА_2 23.07.2014 року отримав від ОСОБА_3 6000 доларів США, дана сума станом на 23.07.2014 року за курсом НБУ була еквівалентна сумі 69 866 грн.40 коп. (з розрахунку 11 грн.64 коп. за 1 долар США), тобто ОСОБА_3 повністю повернув позичені кошти .

Такий висновок суду, на думку представника апелянта, є помилковим, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази про те, що 6000 доларів США дійсно в еквіваленті становили 69 866 грн.40 коп. на дату їх сплати.

Крім того, судом не взято до уваги пояснення представника позивача про те, що кошти ОСОБА_3 було передано у доларах США і їх повернення у доларах США свідчить про те, що розрахунки між сторонами відбувались не у гривнях, а в доларах США.

У звязку з наведеним, ОСОБА_4 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задоволити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в попередньому судовому засіданні вимоги скарги не визнала, просила відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 06.08.2012 року між ОСОБА_2 на ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за №1583 (а.с.4).

Згідно п.п.1,2 договору позики ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 64 000 грн., що еквівалентно 8000 доларам США, повністю до підписання цього договору.

Зазначену вище суму ОСОБА_3 зобовязався повертати готівкою рівними частками кожних три місяці до тридцять першого числа останнього третього місяця, починаючи з 01.09.2012 року з остаточним строком повернення 01.06.2013 року.

Із долученого до матеріалів справи на вимогу апеляційного суду оригіналу договору позики вбачається, що 23.07.2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 суму у розмірі 6000 доларів США у рахунок погашення боргу за розпискою від 06.08.2012 року. Про даний факт свідчить власноручний підпис ОСОБА_2 на договорі і дану обставину підтвердив в засіданні апеляційного суду представник позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зміст договору позики свідчить про те, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 кошти саме у гривні в розмірі 64 000 грн., а не у іноземній валюті, тому з огляду на еквівалент 6000 доларів США на 23.07.2014 року, - 69 866 грн.40 коп. слід вважати, що ОСОБА_3 повернув борг за договором позики від 06.08.2012 у повному розмірі в тому числі і проценти.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом з тим, згідно ст.ст. 524,533 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання.

Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у постанові №6-79цс14 від 02.07.2014 з цього приводу розяснив, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги позичальника ОСОБА_2 щодо повернення залишку боргу за договором позики у доларах США суперечать вимогам ЦК України.

Як вбачається зі змісту договору, сторони узгодивши предмет позики 64000грн. визначили і його доларовий еквівалент на час укладення договору 8000 доларів США.

Тому з огляду на зміст ч.3 ст.533 ЦКУ якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Однак, обставина щодо зазначення еквіваленту гривневої суми позики у доларах США не свідчить про те, що позичальнику було передано позику у іноземній валюті (на що вказує позивач).

Водночас, з огляду на зміст ст.533 ЦК України, а також враховуючи п.1 договору позики від 06.08.2012 року, згідно якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 64 000 грн., що еквівалентно 8000 доларам США, повністю до підписання цього договору, не можна вважати обгрунтованим висновок суду першої інстанції щодо повернення ОСОБА_3 23.07.2014 року суми боргу у повному обсязі.

Так, враховуючи офіційний курс валют НБУ станом на день платежу - 23.07.2014 року (11,64 грн. за 1 долар США) ОСОБА_3 мав повернути ОСОБА_2 заборгованість у грошовій одиниці гривні у розмірі 93 120 грн. (8000 доларів США * 11,64 грн.).

Як вбачається з розписки ОСОБА_2 на зворотній стороні договору позики, 23.07.2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 суму у розмірі 6000 доларів США. При цьому ОСОБА_2 не заперечував щодо повернення суми боргу в іноземній валюті та вказав у розписці про отримання грошей у рахунок погашення боргу за розпискою від 06.08.2012 року.

Таким чином, 23.07.2014 ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 кошти 6000 доларів США, що відповідає - 69 886,40 грн. (6000*11,64). Тому залишок боргу ОСОБА_3 за договором позики від 06.08.2012 року становить 23 253,60 грн. (93 120 грн. - 69 886,40 грн .), а також 2239,80 грн. три відсотки річних від простроченої суми згідно ст.625 ЦК України.

Постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 шляхом стягнення з ОСОБА_3 23 253,60 грн. заборгованості за договором позики від 06.08.2012 року та три відсотки річних - 2239,80 грн., що разом становить 25 493,4 грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 25493,4 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі в сумі 1228,15грн. В решті вимог позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

ОСОБА_6