У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Моршинської міської ради Львівської області, третя особа - Стрийська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 1 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є співвласником Ѕ частини житлового будинку А-1 з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1.

Вказувала, що другим співвласником вказаного житлового будинку є ОСОБА_5, яка отримала у власність Ѕ частину домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 6 липня 1998 року, виданого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори на підставі заповіту, складеного ОСОБА_6 на користь відповідача та посвідченого 2 квітня 1985року у Моршинській селищній раді Львівської області.

Позивач зазначала, що про право власності ОСОБА_5 на частку у спірному будинку їй стало відомо у вересні 2015 року з позову останньої про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження ідеальною часткою.

На її думку, заповіт від 2 квітня 1985 року є недійсним, оскільки був складений на користь ОСОБА_5 без вільного волевиявлення на це заповідача - ОСОБА_6 та з порушенням вимог ст. 541 ЦК УРСР 1963 року щодо форми його складання, а відтак є недійсним і свідоцтво про право на спадщину, видане 6 липня 1998 року Стрийською державною нотаріальною конторою.

З урахуванням викладеного, позивач просила визнати недійсними заповіт від 2 квітня 1985 року, складений ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_5, та свідоцтво про право на спадщину від 6 липня 1998 року, видане Стрийською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 1 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суди, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), врахували наявність рішення Жидачівського районного народного суду від 5 березня 1990 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання недійсним заповіту від 2 квітня 19985 року, складеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, при цьому судом було встановлено, що волевиявлення заповідача було вільним.

Також суди врахували, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем після ОСОБА_6, тобто наявність заповіту від 2 квітня 1985 року не порушує її права.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не убачається, доводи, наведені у касаційній скарзі, фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо оцінки доказів у справі.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 1 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.О. Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак