АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

19 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житла, позбавлення права користування квартирою та усунення перешкод в користування майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», Банк) звернувся до суду з позовом, в якому, посилаючись на те, що після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідачі в добровільному порядку квартиру не звільнили та перешкоджають позивачу в користуванні та розпоряджанні його власністю, просив виселити відповідачів разом з малолітніми дітьми з квартири без надання іншого житла, позбавити відповідачів права користування спірною квартирою та зобов'язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні і розпорядженні власністю.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2, ОСОБА_1 та малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 права користування квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_1 та малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. В решті позову - відмовлено.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року відмовлено у задоволені заяви про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, зокрема вказував, що судом не досліджена та обставина, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти, а отже, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР суд повинен був при виселені, одночасно надати інше постійне жиле приміщення.

Вказував, що ухвалюючи рішення про виселення зі спірної квартири малолітніх дітей, суд першої інстанції порушив їх право на житло, не врахував, що діти народилися після укладення кредитного договору та набули право користування вказаним приміщенням у встановленому законом порядку, а саме за місцем проживання батьків. Крім цього, в рішенні суду немає посилання на рішення органу опіки та піклування про надання згоди на виселення дітей, чим порушено положення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей».

Просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник ПАТ «Універсал Банк» - Муравйов О.О. проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

ОСОБА_2 належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила.

Третя особа, відповідно до ст. 74 ЦПК України, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила. На адресу суду надійшло клопотання від керівника служби Такаченка О., в якому останні просив розглядати справу без участі представника Орган опіки і піклування виконавчого комітету Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 29 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL 464 за яким Банк надав позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у цьому договорі, в рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 125 500 доларів США.

На забезпечення виконання боржником взятих на себе зобов'язань за вказаним договорам 29 травня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки.

Згідно п. 11 Договору іпотекодавець передає в іпотеку наступне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що складається з двох кімнат, загальною площею 64,40 кв.м., житловою площею 29.20 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на підставі Договору дарування квартири від 01 листопада 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненко Т.М., за реєстровим № 4409. Право власності на предмет іпотеки зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 07 грудня 2006 року за реєстровим № 41969, записане у реєстрову книгу № 315-225.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, що виступала забезпеченням по Генеральному договору про надання кредитних послуг № BL 464 шляхом визнання права власності за ПАТ «Універсал Банк».

25.11.2013 року та 11.11.2014 року Банком на адресу відповідачів було направлено вимоги про добровільне виселення з займаного житлового приміщення, які відповідачами не були виконані.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 109 ЖК Української РСР, ст. 321, 391 ЦК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» виходив з того, що Банк набув право власності на квартиру згідно рішення суду, набув усіх прав та обов'язків власника, а власникові належить право користування, володіння та розпорядження своїм майном, та дійшов висновку про те, що порушені права позивача як власника спірної квартири підлягають захисту в обраний позивачем спосіб.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону.

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя або нового власника права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-447цс15 від 24 червня 2015 року.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Оскільки квартира, що є предметом договору іпотеки, придбана відповідачем ОСОБА_1 не за рахунок отриманого кредиту, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Універсал Банк» та виселив відповідачів разом з малолітніми дітьми без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки, позивачем до суду першої інстанції не заявлялися вимоги про виселення відповідачів з наданням іншого жилого приміщення, у суду не має правових підстав для вирішення цього питання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житла, позбавлення права користування квартирою та усунення перешкод в користування майном - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/17237/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2157/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.