АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1147/16 Доповідач - Ткач О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бершадська Г. В., Гірський Б. О.,

з участю секретаря Романської К. М., представників сторін та ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про виселення особи без надання іншого житлового приміщення та заборону вчиняти дії,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась із позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без надання іншого житла з квартири на АДРЕСА_1, посилаючись на те, що у вказаній квартирі, без реєстрації та будь-яких правових підстав проживають відповідачі, порушуючи цим права її на користування квартирою.

У травні 2016 року ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги і просить усунути їй перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою та з метою недопущення порушення права користування квартирою заборонити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відвідувати квартиру.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 серпня 2016 року позов задоволено частково:

усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243.60 гривень сплаченого судового збору;

в задоволенні решти вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати лише в частині відмови у позові та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права із-за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, і відповідно їх невірної оцінки.

Зокрема, апелянтка посилається на те, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції не враховано, що відповідачка ОСОБА_1, будучи засудженою, неправомірно була призначена піклувальником та вселилась у спірну квартиру на час догляду за ОСОБА_5, її племінницею. Оскільки рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.11.2011 року ОСОБА_5 надано повну цивільну дієздатність та припинено піклування за нею, тому відсутні правові підстави для проживання ОСОБА_1, у квартирі відповідачки як піклувальника. Крім цього, суд першої інстанції необгрунтовано зробив висновок про наявність родинних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Не дано судом оцінки і тій обставині, що ОСОБА_1 вселилась в квартиру без її письмової згоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, заслухавши представників сторін та ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 серпня 2016 року в частині задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення сторонами не оскаржується.

Враховуючи зазначене, апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення та заборону вчиняти дії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка вселилась у спірну квартиру на законних підставах як піклувальник дитини, бабуся, у якої відсутне постійне місце проживання, а тому вона не може бути виселеною.

Так, суд першої інстанції визнав встановленим факт поселення в 2008 році в спірну квартиру відповідачів: ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3, відповідно бабці та дядька ОСОБА_5 На час розгляду справи відповідачі проживали у спірній квартирі, однак не зареєстровані за вказаною адресою. Даний факт суд визнав доведеним посилаючись на рішення Тернопільського міськрайсуду від 19.03.2015 року у справі №607/18780/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення частини витрат на утримання квартири ( а.с.4 зв.).

Крім цього, суд прийшов до висновку що проживання ОСОБА_1 у квартирі на час вирішення спору є правомірним, оскільки ОСОБА_5, після припинення над нею піклування, погодилась на таке проживання в порядку ст.65 ЖК.

Вказані висновки суперечать обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до статтей 213, 215 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що трикімнатна квартира, жилою площею 41 кв.метри, в АДРЕСА_1 є комунальною власністю міста. У вказаній квартирі з народження, з 1987 року, проживає позивачка.

Рішенням Тернопільської міської ради № 609 від 10.07.2002 року за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті матері та позбавлення ОСОБА_7 батьківства, закріплено житлову площу у вищевказаній квартирі (а.с. 59).

З 2002 року ОСОБА_5 перебувала на повному державному забезпечені і до виповнення 16-ти років, серпня місяця 2010 року, проживала в Тернопільському обласному комунальному дитячому будинку для дітей шкільного віку (54-70).

Рішенням виконкому Тернопільської міської ради №932 від 01.06.2011 року встановлено піклування над неповнолітньою ОСОБА_5 та призначено піклувальником ОСОБА_1 (а.с. 47).

Хоча в рішенні і зазначено, що ОСОБА_1 є бабусею по батькові, однак в державному органі реєстрації актів цивільного стану відсутні відповідні актові записи, що підтвердили в суді апеляційної інстанції сторони, оскільки їх і не було. Однак вказана обставина судом першої інстанції не оцінена в сукупності з іншими доказами стосовно правомірності поселення ОСОБА_1 та проживання в спірній квартирі, оскільки суд зіслався на наявність судового рішення як на преюдиційний акт що не потребує перевірки, хоча сторони вказану обставину не заперечували в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що із за відсутності постійного житла та без письмової згоди позивачки, на підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядувавння, ОСОБА_1 вселилась у спірну квартиру. Разом з нею в квартиру поселився її син ОСОБА_3 Дану обставину підтвердила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1. Однак вказаній обставині суд першої інстанції не дав належної оцінки.

З пояснень ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції встановлено, що належну їй квартиру в м.Тернополі вона продала в 1996 році року і з вказаного часу проживала на тимчасових квартирах. Згідно запису в паспорті, ОСОБА_1 значиться зареєстрованою в гуртожитку на АДРЕСА_2 з 01.02.1999 року.

Рішенням виконкому Тернопільської міської ради №1951 від 23.11.2011 року ОСОБА_5 надано повну цивільну дієздатність у зв'язку з народженням ІНФОРМАЦІЯ_2 дитини, та припинено піклування над нею (а.с. 80).

30.10.2012 року ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с.46)

З матеріалів справи вбачається, але не відображено в судовому рішенні що ОСОБА_1 13.08.2001 року засуджена Зборівським районним судом Тернопільської області за ст.229-6 ч.1 КК УРСР, але амністована постановою цього ж суду від 28.08.2001 року згідно Закону України "Про амністію" від 05.07. 2001 року (а.с. 95, 104).

Вказану квартиру вважає своїм місцем проживання і ОСОБА_9 син ОСОБА_1, що вбачається з вироку Надвірнянського райсуду Івано-Франківської області від 20.102015 року та протоколу обшуку у вказаній квартирі від 09.04.2015 року, які долучені до справи при розгляді її судом першої інстанції (а.с 96-100).

Згідно статті 309 ЦПК-"Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права..."

Відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд серед іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам не відповідає судове рішення.

Так, суд в рішенні чітко не визначився з характером правовідносин між сторонами, в т.ч. і з правовим становищем ОСОБА_1: поселилась вона тимчасовово, на час виконання обов'язків піклувальника ОСОБА_5, чи поселилась як близька родичка зі згоди всіх наймачів спірної квартири.; не дав оцінки наявним в справі письмовим доказам та поясненням сторін щодо правомірності поселення та проживання ОСОБА_1

Згідно ст. 65 ЖК Української РСР -"Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно".

Згідно статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналізуючи встановлені судом обставини та наявні в справі докази, які не знайшли свого відображення у рішенні, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в порушення ЖК УРСР, відповідачка ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі без законних на це підстав. Відповідно у неї відсутнє право на захист, оскільки захисту підлягає порушене право. При вказаних обставинах, вона зобов'язана звільнити квартиру.

Так, суд першої інстанції при ухваленні рішення не надав належної оцінки доказам, в т.ч. відсутності письмової згоди наймача квартири ОСОБА_2 на вселення ОСОБА_1, що є обов'язковою умовою набуття права користування квартирою на підставі ст. 65 ЖК УРСР.

Окрім цього, судом першої інстанції залишено поза увагою і незаконність набуття ОСОБА_1 статусу піклувальника, оскільки вона є судимою за злочин передбачений ч. 1 ст. 229-6 КК України і згідно Порядку провадженя органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, який затверджено Постановою КМ України № 866 від 24 вересня 2008 року, не може бути піклувальником.

Посилання суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини, суд апеляційної інстанції не вважає належною правовою позицією у вказаній справі, оскільки рішення в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року ухвалено з підстав порушення державою ст. 8 Конвенції - втручання держави у приватне життя. У наведеному витягу рішення у вказаній справі є посилання на справи, які є подібними по суб'єкту: цим суб'єктом є держава в особі тих чи інших державних інституцій. В даній справі, спір має місце між громадянами - наймачами квартири, яка є комунальною власністю міста.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 серпня 2016 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, щодо усунення ОСОБА_2 перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 та ухвалити нове, яким усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_1 без надання житлового приміщення.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.І. Ткач