Справа № 463/717/16-ц
Провадження № 2/463/930/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Головатого Р.Я.

з участю секретаря судових засідань Миличук У.Р.

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника відповідачів ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу,-

встановив:

позивач звернувся до суду із позовом про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу в розмірі 50000 доларів США та 3% річних за користування коштами за час прострочення в сумі 686,3 доларів США.

Свої вимоги мотивує тим, що 31.12.2014 відповідач ОСОБА_4 позичив у позивача 50000 доларів США строком до 01.09.2015. Відповідач ОСОБА_5 поручилася перед позивачем за належне повернення вказаної суми.

Разом з тим, на час звернення до суду відповідачі своїх зобов'язань не виконали, гроші позивачу не повернули, тому останній просить в судовому порядку стягнути з відповідачів солідарно основну суму боргу, а також у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних від вказаної суми за весь час прострочення зобов'язання.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що знайомий з відповідачами дуже давно, тому погодився позичити їм кошти, оформивши договір позики розпискою.

Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях (а.с.48-49). Вважають, що жодних боргових зобов'язань перед позивачем у них немає, оскільки вони коштів не отримували. Представлена позивачем розписка про отримання коштів була видана відповідачем для засвідчення факту реальності домовленостей та намірів отримання у майбутньому позики в розмірі 50000 доларів США, однак вказані кошти позивач так і не передав. Оскільки не було укладено договору позики, то неукладеним є і договір поруки. Відповідач ОСОБА_4 додатково пояснив, що дійсно зичив у позивача гроші, однак не на підставі наявної в матеріалах справи розписки, а ще у 2013 році та в сумі не 50000, а 30000 доларів США, з яких 11000 доларів США вже повернув, тому позовні вимоги визнав частково на суму 29000 доларів США. Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що наявну в матеріалах справи розписку підписала 01.09.2015, вважаючи, що кошти будуть передані у майбутньому.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з наявної у матеріалах справи розписки (а.с.28) ОСОБА_4 позичив і отримав від позивача суму в розмірі 50000 доларів США, які зобов'язався повернути без нарахування відсотків до 01.09.2015. Відповідач ОСОБА_5 своїм підписом підтвердила, що є поручителем за належне виконання взятих на себе зобов'язань її чоловіком - ОСОБА_4

При цьому, письмові заперечення представника відповідачів з приводу того, що жодних боргових зобов'язань перед позивачем у відповідачів немає, оскільки вони коштів не отримували, а представлена позивачем розписка про отримання коштів була видана відповідачем для засвідчення факту реальності домовленостей та намірів отримання у майбутньому позики в розмірі 50000 доларів США, однак вказані кошти позивач так і не передав, а оскільки не було укладено договору позики, то неукладеним є і договір поруки, судом не беруться до уваги виходячи з наступного.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім цього, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, відповідачем ОСОБА_4 не представлено суду доказів того, що він позичив у позивача лише 30000 доларів США, з яких 11000 доларів США вже повернув, а відповідачем ОСОБА_5 не представлено доказів на підтвердження тієї обставини, що розписка підписана нею у 2015 році.

Разом з тим, такі обставини спростовуються наявною в матеріалах справи розпискою (а.с.28), а також показами свідка ОСОБА_7, який повідомив, що у квітні 2016 року був присутній при зустрічі позивача та відповідачів з метою врегулювання спору, на якій відповідачі визнали, що їх заборгованість перед ОСОБА_2 становить саме 50000 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором позики не виконав, отриманих на підставі розписки від 31.12.2014 грошових коштів в сумі 50000 доларів США позивачу до 01.09.2015 не повернув, чим порушив майнові права останнього, а тому суд приходить до висновку, що такі підлягають відновленню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу.

Крім цього, відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки строк виконання зобов'язання ОСОБА_4 настав 01.09.2015, однак таке на даний час останнім так і не виконано, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, які за період з 01.09.2015 до дня підписання позовної заяви - 10.02.2016 становлять 686,3 доларів США.

Разом з тим, як вбачається з висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягають стягненню 1294832,15 грн., що згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим Національним банком України станом на день розгляду справи еквівалентно 50000 доларів США основного боргу, а також 17772,87 грн. - еквівалентно 686,3 доларів США трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу за період з 01.09.2015 до 10.02.2016.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи (а.с.28) відповідач ОСОБА_5 поручилася перед ОСОБА_2 за виконання ОСОБА_4 свого обов'язку, тому відповідно до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у зв'язку з порушенням ОСОБА_4 зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідачі відповідають перед позивачем як солідарні боржники, оскільки сторонами не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути солідарно 1312605 грн. 02 коп., з яких: 1294832 грн. 15 коп. - еквівалент 50000 доларів США - основного боргу, 17772 грн. 87 коп. - еквівалент 686,3 доларів США - трьох процентів річних за період з 01.09.2015 до 10.02.2016.

При цьому, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені останнім та документально підтверджені (а.с.7, 17) судові витрати у справі, що становлять 6890 грн. судового збору по 3445 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-214 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) заборгованість за договором позики в розмірі 1312605 грн. 02 коп. (один мільйон триста дванадцять тисяч шістсот п'ять гривень дві копійки).

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) по 3445 грн. (три тисячі чотириста сорок п'ять гривень) судових витрат з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м.Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Р.Я. Головатий