АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 548/2131/15-ц Номер провадження 22-ц/786/570/16Головуючий у 1-й інстанції Личковаха О.О. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Акопян В.І., Лобова О.А.,

при секретарі : Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 31 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих будівель.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року позивач звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих будівель.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому та відповідачу належить на праві власності по 1/2 частині частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач на підставі рішень Хорольської міської ради від 28 квітня 2004 року та від 26 жовтня 2004 приватизував більшу частину земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року, визнано недійсними рішення Хорольської міської ради від 28 квітня 2004 року та від 26 жовтня 2004. Скасовано Державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 від 14 червня 2005 року, видані Хорольською міською радою на ім'я ОСОБА_2.

В 2008 році ОСОБА_2 самочинно побудував на спільній земельній ділянці гараж та вбиральню. В зв'язку з цим, позивач вказує, що він позбавлений можливості повноцінно користуватися спільною земельною ділянкою, а відповідач добровільно відмовляється усунути дані перешкоди. На підставі вищевикладеного та керуючись нормами ст. 376 ЦК України позивач просив усунути перешкоди користування земельною ділянкою площею 0,0626 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно побудованих ОСОБА_2 будівель - гаражу та вбиральні.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 31 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих будівель - задоволено повністю.

Усунуто перешкоди користування ОСОБА_4 земельною ділянкою площею 0,0626 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок, самочинно побудованих відповідачем ОСОБА_2 на даній земельній ділянці будівель: гаражу (літер К) та вбиральні (літер Л).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 487 гривень 20 копійок.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення місцевого суду скасувати. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом грубо порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з підстав, визначених п. 3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України - невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутність належним чином затвердженої проектної документації з будівництва нежитлового приміщення унеможливлює приведення будівлі у відповідність із вимогами законодавства, а тому спірні нежитлові приміщення підлягають знесенню за рахунок відповідача.

Однак, з такими висновками місцевого суду колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам по справі, яким судом надана невірна правова оцінка, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонам належить на праві власності по 1/2 частині домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 квітня 2013 року набув право власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5, якій вказана частина належала на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння згідно договору купівлі-продажу від 27.05.1986 року.

Інша 1/2 частка вказаного домоволодіння належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу від 19.12.1973 року, зареєстрованому в Лубенському МБТІ за №836 від 24.12.1973 року.

Рішенням Хорольського районного суду від 21 жовтня 2014 року по цивільній справі № 548/1422/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року (а.с.18-23) визнано недійсними (незаконними): рішення пленарного засідання Хорольської міської ради (19 сесії 4-го скликання від 28.04.2004 року) «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації по передачі в приватну власність земельних ділянок громадянам м.Хорол» у відношенні ОСОБА_2; рішення пленарного засідання Хорольської міської ради (23 сесії 4-го скликання від 26.10.2004 року) «Про затвердження технічної документації по інвентаризації земельних ділянок громадянам м.Хорол» у відношенні ОСОБА_2 та скасовано Державні акти на право власності на земельні ділянки, серії: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 від 14.06.2005 року видані Хорольською міською радою на ім'я ОСОБА_2.

Згідно довідки відділу Держгеокадастру у Хорольському районі Полтавської області №01-24-05/2557 від 03.08.2015 року (а.с.66) на виконання рішення Хорольського районного суду по справі №548/1422/14-ц від 21.10.2014 року у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки фізичних осіб по Хорольській міській раді анульовано записи під номерами 77, 78, 79 щодо реєстрації права власності на земельні ділянки ОСОБА_6 посвідчені державними актами серії: НОМЕР_4, НОМЕР_2, НОМЕР_3 від 14.06.2005 року за адресою: АДРЕСА_1

Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду про те, що спірна земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2, оскільки на момент смерті ОСОБА_5 (матері позивача) за нею не було визнано право власності на частину земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, що перебувало у її власності, а рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельних ділянок ОСОБА_2 були скасовані рішенням суду у справі №548/1422/14-ц.

Відповідно до норм частини 2 статті 120 ЗК України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Доказів про існування домовленостей щодо землекористування між померлою ОСОБА_5 та ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Під час перегляду в апеляційному порядку справи № 548/1422/14-ц судом було встановлено, що ОСОБА_5 (мати позивача) безперешкодно користувалася спірною земельною ділянкою.

На момент подачі позову до суду право власності на земельну ділянку між співвласниками домоволодіння - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не встановлено, а тому спірна земельна ділянка перебуває в їхньому спільному користуванні.

В зв'язку з цим, доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача закріпленого у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку є обґрунтованими.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів щодо визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння із визначенням певних меж відповідно до часток у праві власності на нерухоме майно, що розміщено на спірній земельній ділянці. Зокрема, щодо виділення ОСОБА_4 в користування земельної ділянки площею 0,0626 га, в користуванні якої він просив усунути перешкоди

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначав, що відповідач по справі на спірній земельній ділянці самочинно побудував гараж та вбиральню, що підтверджується копією технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1, де вище зазначені самочинно побудовані об'єкти позначаються: гараж - літера « К», убиральня - літера « Л» (а.с.12).

Разом з тим, дані обставини судом першої інстанції не були перевірені належним чином, що потягло за собою невірну оцінку наданих доказів та неправильне застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює стаття 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

При цьому, слід враховувати, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні, тощо, в тому числі й тимчасові споруди, відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку).

Аналогічні роз'яснення викладені в постанові Пленуму ВССУ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд (в тому числі й на стадії апеляційного розгляду) сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача було надано докази, що будівництво гаражу здійснювалося на підставі дозволу компетентних органів, виданого в 2012 році та оформленої в 2013 році проектної документації із подальшою видачею будівельного паспорту на будівництво гаражу по АДРЕСА_1 (а.с.117-140). Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідачем вказані дії проводилися в період чинності рішень органу місцевого самоврядування щодо передачі йому у власність земельної ділянки, на якій здійснювалося будівництво.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при будівництві гаражу ОСОБА_2 не було порушено норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для висновку про самочинне будівництво гаражу.

Також, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що вбиральня є тимчасовою спорудою, а тому правила статті 376 ЦК України не можуть бути застосовані, так як отримання будь-яких дозволів та проектної документації для такого будівництва чинним законодавством не передбачено.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що будь-яких належних і допустимих доказів, які б вказували на перешкоди у позивача щодо користування земельною ділянкою через збудовані споруди (гараж і вбиральню) матеріали справи не містять.

Разом з цим, не підлягають оцінці доводи апеляційної скарги щодо незаконності видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину та виготовлення ним в 2013 році технічного паспорту без згоди відповідача, так як ці обставини не є предметом позовних вимог.

Дослідивши надані сторонами докази та провівши аналіз норм матеріального права, які регулюються вирішення спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про знесення самочинно збудованих гаражу і вбиральні пред'явлені безпідставно та недоведені належними і допустимими доказами. А тому, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги в сумі 535,92 грн. (а.с.89) підлягають стягненню на його користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п. 3, 4, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 31 грудня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих будівель - відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 535,92 грн. (п'ятсот тридцять п'ять гривень 92 копійки) в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) С.А.Гальонкін

Судді: (підпис) В.І.Акопян

(підпис) О.А.Лобов

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.А.Гальонкін