АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/2063/16-ц Головуючий у 1-ій інстанції - Гончарук В.П.
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Шахової О.В., Кравець В.А.

при секретарі: Перетятько А.К.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 і інтересах ОСОБА_4

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідача суму грошового боргу за договором позики в розмірі 55 120 грн. та ти витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 29 червня 2010 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозом Г.В., умовами якого визначено, що позивач надав ОСОБА_4 у позику грошові кошти у 60 000,00 грн. зі строком повернення до 01 листопада 2010 року. В подальшому між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до договору позики сторони погодили зміни умов повернення позики. Однак відповідач не виконав своїх зобов'язань за договір позики від 29 червня 2010 року, що спричинило порушення прав позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 55120 грн. заборгованості за договором позики та судовий збір в розмірі 551 грн 20 к, а всього стягнуто 55671 грн 20 к.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5 і інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення із ОСОБА_4 частини суми позики в розмірі 20 000,00 грн., за період із 15 жовтня 2012 року включно по 15 січня 2013 року.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права без з'ясування обставин справи та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Так, апелянт зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення із відповідача суми позики лише 01 лютого 2016 року, а отже позивач пропустив встановлений законом трирічний строк позовної давності про стягнення частини суми позики в розмірі 20 000,00 грн., які належали до сплати у період із 15 жовтня 2012 року включно по 15 січня 2013 року.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити.

Відповідача у судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Тому відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем сума боргу за договором позики від 29 червня 2010 року повернута не була. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 червня 2010 року позивач між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого надав ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у позику грошові кошти у розмірі 60 000 грн. зі строком повернення до 01 листопада 2010 року.

04 жовтня 2012 року сторони уклали додаткову угоду №1 до договору позики від 29 червня 2010 року в якій погодили, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцю шляхом перерахування рівними частками по 5000 грн. на рахунок позикодавця у відкритій в КГРУ «ПРИВАТБАНК» м. Києва, зі сплатою не пізніше 15 числа кожного місяця, у строк до 15 жовтня 2013 року.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порядку ст.ст.525, 526, 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або у встановлений законом строк.

Посилання апелянта на те, що позивачем пропущено строк позовної давності колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на те, що сторони у додатковому договору №1 від 04 жовтня 2012 року погодили кінцевий строк повернення суми позики до 15 жовтня 2013 року.

З огляду на викладене та приписи ст.ст.525, 526, 1049 ЦК України колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість саме в сумі 55120 грн є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 і інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: