Справа № 308/4633/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.

суддів Джуги С.Д., Кеміня М.П.

за участю секретаря Терпай С.М.

та представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє від імені ОСОБА_3, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 жовтня 2015 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5, про стягнення грошових коштів, -

у с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 протягом 2007 року відповідно до усного договору купівлі-продажу отримав від нього 130 000 доларів США в якості оплати за продаж йому (позивачу) бару на перехресті вулиць Гагаріна і Лавріщева у м.Ужгороді, що стверджується протоколом допиту відповідача в якості підозрюваного від 06.04.11 р., письмовими поясненнями відповідача від 27.02.15 р. та показаннями ОСОБА_6 від 07.04.11 р. Проте відповідач не продав йому зазначеного бару і не міг цього зробити, оскільки жодного закладу громадського харчування за вказаною вище адресою у його власності не перебувало і не перебуває. У звязку з цим позивач просив на підставі ст.1212 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь 130 000 доларів США у національній валюті України по курсу НБУ на день стягнення як безпідставно набуті.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2810279 грн. 68 коп. та 3654.00 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. Посилається на те, що договірний характер правовідносин, що виникли між сторонами, виключає можливість застосування до них положень ст.1212 ЦК України.

Розглянувши доводи скарги, перевіривши матеріали справи та матеріали кримінального провадження № 0002977 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вказав у рішенні, що з поведінки позивача та відповідача, як учасників цивільно-правових відносин, підстав, за яких у 2007 році повинно було виникнути договірне зобовязання та в подальшому укладення договору купівлі-продажу, не встановлено, а відтак дійшов висновку, що спірні грошові кошти не передані в порядку виконання договірного зобовязання, а набуті однією стороною за рахунок іншої сторони безпідставно, оскільки як позивач передав грошові кошти без правової підстави, так і відповідач збагатився за рахунок позивача не на підставі, передбаченій законом, іншими правовими актами чи правочином. У звязку з відсутністю правових підстав для набуття (збереження) майна відповідачем до правовідносин, що склалися між сторонами, підлягають застосуванню положення ст.1212 ЦК України щодо зобовязання повернути майно позивачу. При цьому суд визнав, що позивач належними та допустимими доказами довів свої вимоги.

Проте до такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Із змісту вищевказаної норми права вбачається, що до предмету доказування у справі входить встановлення наступних обставин: чи набув відповідні грошові кошти відповідач за рахунок позивача та чи є для цього підстави.

В якості доказів, що підтверджують факт безпідставності набуття ОСОБА_3 коштів у сумі 130 000 доларів США, позивач надав суду засвідчені адвокатом ОСОБА_1 ксерокопію протоколу додаткового допиту ОСОБА_3 як підозрюваного у скоєнні злочину, передбаченого ст.190 КК України (без зазначення відповідної частини цієї статті) від 06 квітня 2011 р. (а.с.6-8), ксерокопію письмових пояснень відповідача, наданих 27.02.2015 р. старшому слідчому СВ Ужгородського МВ УМВС України (а.с.9-10) та ксерокопію протоколу допиту в якості свідка ОСОБА_6 (а.с.11-12). Саме на підставі цих доказів, а також пояснень допитаної в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 та письмової заяви ОСОБА_7 суд встановив наявність обставин, що обґрунтовували позовні вимоги.

Вищенаведені протоколи допиту та пояснення містяться в матеріалах кримінального провадження № 0002977 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, яке було витребувано судом апеляційної інстанції з СВ Ужгородського ВП Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 04.10.2009 р. ОСОБА_4 звернувся до Ужгородського РВ ГУМВС України в Закарпатській області з заявою про вчинення відносно нього ОСОБА_3, з яким перебуває у родинних стосунках, шахрайських дій. В заяві зазначав, що протягом 2007-2009 рр. він передав особисто ОСОБА_3 240 000 доларів США, а в письмових поясненнях від 09.10.2009 р., отриманих від нього ст. о/у СДСБЕЗ Ужгородського ГУМВС України в Закарпатській області, вказав, що кошти передав в рахунок оплати за продаж йому ОСОБА_3 кафе-бару «Севан», розташованого на обїзній дорозі м. Ужгород.

Також встановлено, що в 2009 р. ОСОБА_4 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення боргу, мотивуючи позовні вимоги тим, що в 2007 році між ним та відповідачами було укладено усний договір про купівлю-продаж кафе-бару «Севан», що знаходиться на вул. Обїзна дорога № 273 в м. Ужгород і протягом 2007-2009 рр. в рахунок оплати за цим договором він передав відповідачам кошти на загальну суму 240 000 дол. США, однак кафе-бар не був переданий йому у володіння, а повернути пошти в добровільному порядку відповідачі відмовились.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області, яке набрало законної сили, в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 було відмовлено.

30.10.2014 р. представник ОСОБА_4 ОСОБА_1 подав ще одну заяву до Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, в якій просив відкрити відносно ОСОБА_3 кримінальне провадження по факту шахрайського заволодіння грошовими коштами ОСОБА_4 в особливо великих розмірах за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України, та внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. В цій заяві представник ОСОБА_4 також вказував, що 240 000 дол. США були передані ОСОБА_3 в рахунок часткової оплати (авансу) за продаж ним ОСОБА_4 кафе-бару «Севан», розташованого на обїзній дорозі м.Ужгород.

Будучи допитаним 25.02.2015 р. старшим слідчим СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області капітаном міліції ОСОБА_8 в якості потерпілого, ОСОБА_4 показав, що в 2007 році домовився з ОСОБА_3 про купівлю бару «Севан», що розташований на обїзній дорозі в м. Ужгороді. Жодних документів з приводу купівлі-продажу вказаного закладу чи розписок про передачу будь-яких грошових коштів не оформляли, оскільки перебувають у родинних стосунках. Його син ОСОБА_5 одружений на сестрі ОСОБА_3- ОСОБА_9 і на той момент вони проживали в одному будинку із ОСОБА_3 Всього передав ОСОБА_3: 100 000 дол. США 13.02.2007 р. в приміщенні бару «Севан», 25 000 дол. США 12.09.2007 р. в будинку по вул. Фізкультурна, 1 у с. Коритняни, 22000 євро 08.04.2009 р. в с.Кінчеш, вул Садова, 13, 50 000 дол. США 12.07.2009 р. в с. Коритняни, вул. Фізкультурна, 1, 14 500 дол. США біля УДАІ, 9500 дол. США в с. Коритняни, по вул. Духновича, 57, 5000 дол.США 30.08.2009 р. в с. Коритняни, вул. Фізкультурна, 1, 18000 грн. та 2000 дол.США в с. Коритняни, вул. Фізкультурна, 1 та 8500 грн. 19.09.2009 р. в с. Коритняни, вул. Фізкультурна, 1.

Водночас, з протоколу додаткового допиту ОСОБА_3 як підозрюваного у скоєнні злочину, передбаченого ст.190 КК України, від 06 квітня 2011 р. та письмових пояснень відповідача, наданих 27.02.2015 р. старшому слідчому СВ Ужгородського МВ УМВС України, на які посилається позивач, вбачається, що ОСОБА_3 стверджував, що домовився з ОСОБА_4 про продаж бару, що розташований в м.Ужгороді на перехресті вулиць Гагаріна та Лавріщева, за ціною 130 000 дол. США, і в 2007 році договір купівлі-продажу був оформлений, однак в договорі була вказана менша сума, щоб не сплачувати великі податки.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки 18 жовтня 2007 року ОСОБА_3 дійсно продав ОСОБА_5 (сину позивача) земельну ділянку площею 0,0219 га у м. Ужгороді по вул. Лавріщева, 2 б. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 988.

Всі вищенаведені документи містяться в кримінальному провадженні № 0002977 на аркушах 62-63, 73-76, 119-120, 128-129, 160-164, 190-191, 241-244, 248-252, а їх належним чином завірені ксерокопії приєднані до матеріалів цивільної справи.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 24.02.2016 р. в м. Ужгороді по вул. Лавріщева, будинок 2 б знаходиться кафе-павільйон з прибудовою, загальною площею 62,4 кв.м., державна реєстрація права власності на яке була здійснена 24.04.2012 р. за ОСОБА_4 Юрієвичем на підставі договору купівлі-продажу, 987, від 18.10.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10 Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів 18.10.2007 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_10 було посвідчено договір купівлі-продажу, номер у реєстрі нотаріальних дій: 987, обєктом якого було кафе-павільйон з прибудовою за адресою: Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Лавріщева, будинок 2 б. Відчужувачем за цим договором був ОСОБА_3, а набувачем ОСОБА_5 (а.с.139-142).

Таким чином, ОСОБА_3 в протоколі додаткового допиту підозрюваного від 06 квітня 2011 р. та письмових пояснень від 27.02.2015 р., на які посилався позивач, визнав факт отримання в 2007 році коштів в сумі 130 000 доларів США в якості оплати за продаж кафе-павільйону по вул. Лавріщева і, як встановлено судом, відповідні договори купівлі-продажу земельної ділянки та кафе-павільйону з прибудовою, ним в 2007 році було укладено з сином позивача ОСОБА_5.

За змістом положень ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Оскільки факт передачі відповідачу коштів за продаж кафе не зафіксований у письмовій формі, відповідно до вимог ч.2 ст.59 ЦПК, п.3 ч.1 ст.208 та ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків, а тому суд першої інстанції безпідставно обґрунтував свої висновки показаннями свідків, в т.ч. і показаннями ОСОБА_7.

Оформлення права власності на кафе-павільйон по вул.Лавріщева за договором купівлі-продажу на сина позивача ОСОБА_5 не спростовує факту підставності набуття коштів відповідачем за продаж цього майнового обєкту.

Згідно з правовою позицією ВСУ України від 3 червня 2015 р. у справі № 6-100цс 15 у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно позивачу.

З урахуванням наведеного, у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права відповідно до пп. 3 ч 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягають понесені ним та документально підтверджені судові витрати у сумі 4012,80 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, ст.ст. 11, 177, 202, 1212 ЦК України, колегія суддів

р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє від імені ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 жовтня 2015 року скасувати.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5, про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, 4012,80 (чотири тисячі дванадцять) гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13