Справа № 347/1089/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді: ОСОБА_1,

секретаря: Мусорук Л.В.,

адвоката: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Косівський районний центр соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді про визнання права законного володіння майном та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житла,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4, третя особа: Косівський районний центр соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді про визнання права законного володіння майном та ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житла.

Позивачка - відповідачка та її представник свій позов підтримали, а зустрічний не визнали та пояснили, що ОСОБА_3 разом із своїм співжителем ОСОБА_5 купили в ОСОБА_6 житловий будинок в с.Текуча, прис.Баня,499, Косівського району. Оскільки між сторонами виникли довірливі відносини, то позивачка передала ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1200доларів США, а останній передав ключі від будинковолодіння та зобов»язався виготовити необхідні документи під час свого наступного приїзду на територію Косівського району, про це свідчить заява ОСОБА_6 від 17.08.2010р. Після оплати вартості майна та передачі будинковолодіння ОСОБА_6 поїхав до Тернопільської області, де 17.11.2010р. помер так і не виготовивши документи на житло. Вважають, що незважаючи на те, що договір купівлі -продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не був укладений як цього вимагає закон, проте за цим договором було досягнуто всіх його істотних умов, оскільки відбулася оплата вартості проданого майна та передання його покупцеві, що дає підстави вважати, що позивачка добросовісно набула права володіння чужою річчю. На даний час ОСОБА_3 добросовісно та відкрито володіє даним житловим будинком. Проте, син померлого ОСОБА_4 їм погрожує та вимагає звільнити житловий будинок, про це свідчить лист, який надійшов співжителю ОСОБА_5 від ОСОБА_4 в якому останній повідомив про те, що рішенням Косівського районного суду від 10.03.2016р. за ним було визнано право власності на спірний будинок і він заявив вимогу до них звільнити займане приміщення, зазначивши при цьому, що йому не відомо за яких обставин вони вселились до цього будинку.

Також зазначили, що в даному житловому будинку проживає ОСОБА_3, її співжитель ОСОБА_5 та їх шестеро неповнолітніх дітей, а тому вимога відповідача про виселення сім»ї позивачки разом із дітьми суперечить житловому законодавству, оскільки в них немає іншого житла. А тому, просять свій позов задоволити, а в зустрічному відмовити.

Представник відповідача - позивача позов ОСОБА_3 не визнав, а свій підтримав та пояснив, що у позивачки та членів її сім»ї відсутні будь-які правові підстави для користування належним відповідачу майном. Відповідно до рішення Косівського районного суду від 10.03.2016р. ОСОБА_4 являється власником будинковолодіння в с.Текуча, прис.Баня,499, Косівського району, а тому питання продажу даного майна вирішує тільки він. Що стосується договору купівлі-продажу, то він не був укладений, а зміст долученої позивачкою заяви від продавця не підтверджує те, що батько продав дане житло саме їй. Вважає, що померлий міг тільки дозволити проживання в спірному житлі та користуватися земельною ділянкою за відповідну винагороду, а не продавати даний житловий будинок. А тому, просить не чинити йому перешкод в користуванні належним йому майном, виселити позивачку та членів її сім»ї з даного житла, оскільки він має намір там проживати. Просить в позові ОСОБА_3 відмовити, а його задоволити.

Представник Косівського районного центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не відомі.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 суду пояснив, що він проживає з ОСОБА_3 у незареєстрованому шлюбі в житловому будинку, що розташований в с.Текуча, прис.Баня,499, Косівського району, де з ними проживають їх шестеро неповнолітніх дітей. Даний житловий будинок вони купили в ОСОБА_6, заплативши йому 1200доларів США. Продавець написав заяву про отримання ним коштів та зобов»язався приїхати і виготовити документи на будинок. Проте, ОСОБА_6 помер і документи так і не встиг виготовити, а тому вважає, що вони законно проживають в даному будинку, а тому жодних підстав для їх виселення немає. Просить позов ОСОБА_3 задоволити, а в зустрічному відмовити.

Суд, вислухавши сторони, їх представників, свідка та вивчивши матеріали справи, вважає, що в основному та зустрічному позовах слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожний має право на судовий захист.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Як встановлено в судовому засіданні в господарстві, що розташоване в с.Текуча, прис.Баня,499, Косівського району були зареєстровані ОСОБА_7, 10.01.1926р.н., голова домогосподарства (померла 20.11.2007р.) та її син ОСОБА_6, 02.07.1965р.н., який помер 17.11.2010р., що стверджується записами погосподарської книги за 2006-2010рр. №6 ст.64-65.

Даний факт свідчить про те, що після смерті ОСОБА_7 в 2007році відкрилась спадщина на належне їй майно, а тому її син ОСОБА_6, який проживав з нею в одному господарстві повинен був належним чином вирішити питання, що стосуються спадкового майна.

Відповідно до ч.1ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте, судом встановлено, що померлим ОСОБА_6 за життя не було належним чином прийнято спадщину після смерті матері, оскільки ним не отримано свідоцтво про право на спадщину та не визнано його власником даного майна.

Таке роз»яснення 27.07.2011р. ОСОБА_3 в своєму листі надано головним управлінням правової роботи та внутрішньої політики Івано-Франківської ОДА, в якому зазначено, що на момент передачі ОСОБА_3 коштів спадкоємцю він не міг розпоряджатися спадщиною, оскільки не набув повного права власності на неї. Тому, надання цих коштів не може розглядатися як факт купівлі нерухомості, а має інший цивільно-правовий характер.

Згідно тверджень позивачки та її представника вбачається, що за життя ОСОБА_6 продав спадковий житловий будинок в с.Текуча, прис.Баня,499, Косівського району ОСОБА_3 без належних на це документів. На підтвердження таких свідчень позивачкою представлено розписку в якій ОСОБА_6 зазначив, що він отримав суму у розмірі одна тисяча двісті доларів та зобов»язався приїхати та виготовити документи.

Такі твердження ОСОБА_3 жодним чином юридично не обгрунтовані та не підтверджені, оскільки відсутні докази про те, на якій підставі ОСОБА_6 розпорядився спадковим майном та чи взагалі він мав на це право. Право власності, згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як передбачено ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Тобто, розпоряджатися своїм майном ОСОБА_6 міг тільки тоді, коли в нього наявні документи, які б підтверджували його право власності на це майно.

Крім цього, долучена до матеріалів справи заява від 17.08.2010р. не може являтись доказом укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, оскільки статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно із статтею 220 Кодексу, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Також законодавцем визначено момент набуття права власності за договором, що зазначено в ч.3.4 ст. 334 ЦК України України, згідно якої право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як вбачається із заяви від 17.08.2010р. в ній не вказано хто саме передав ОСОБА_8 грошові кошти в сумі одна тисяча двісті доларів, за що саме отримані дані кошти, які документи зобов»язався виготовити ОСОБА_6, що суперечить твердженню позивачки про те, що було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, що суперечить ч.1 ст. 638 ЦК України, згідно якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

А тому, на підставі наведених обставин, можна стверджувати про те, що договір купівлі-продажу житлового будинку в с.Текуча, прис.Баня, буд.№499, Косівського району не був належним чином укладений, оскільки продавець не мав права відчужувати даний будинок, а довірливі відносини які склалися між сторонами в законодавстві не передбачені.

Долучена до матеріалів справи довідка видана виконкомом Акрешорської сільської ради від 29.08.2011р. про те, що ОСОБА_3 дійсно проживає в житловому будинку який належав ОСОБА_9 та користується електроенергією, а також довідки видані Текучанською загальноосвітньою школою про те, що діти позивачки навчаються в школі не можуть являтись підставою для визнання її законного проживання в даному житлі, а тільки як зазначено в довідці від 29.08.2011р. підтверджується той факт, що даний будинок дійсно належав померлій ОСОБА_9

Згідно довідки Косівської РДА від 23.03.2015р. стверджується, що на спірний житловий будинок правоустановчих документів в Акрешорській сільській раді не зареєстровано, попереднім власником цього будинку до 1990року була ОСОБА_10

Також суду не представлено жодних доказів про те, що ОСОБА_3 зверталася до сільської ради з заявами про реєстрацію її в даному житлі, а також реєстрацію її неповнолітніх дітей.

Покази свідка ОСОБА_11 суд бере до уваги тільки в тій частині, де останній пояснив, що нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не могли, оскільки не було належних документів. А також те, що ОСОБА_3 разом із своєю сім»єю на даний час проживає у спірному житловому будинку.

Також неодноразове посилання представника позивачки на п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014р. не може застосовуватись в даних правовідносинах, оскільки відсутній договір про відчуження майна виконаний сторонами, а відповідно відсутній і продавець, і покупець. А тому, тільки при наявності таких ознак можна стверджувати, що до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем.

Про те, що ОСОБА_3 являється покупцем майна не зазначено в жодному документі, зокрема і в заяві від 17.08.2010р., а тому вона не може бути його законним володільцем.

Таким чином, позивачкою та її представником в судовому засіданні не надано жодних доказів, які б являлись підставою для визнання ОСОБА_3 законним володільцем житлового будинку з господарськими спорудами №499 в прис.Баня, с.Текуча, Косівського району.

Крім цього, ні ОСОБА_3, ні її співжителем Петруком не оскаржувалось рішення Косівського районного суду від 10.03.2016р., згідно якого за ОСОБА_4 визнано право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті батька ОСОБА_6, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в с.Текуча, прис.Баня, буд.№499, Косівського району. А також не подавалися заяви про залучення їх до розгляду в даній справі як третіх осіб так як зачепаються їх права та інтереси.

Відповідно до інформаційної довідки від 02.04.2016р. стверджується, що право приватної власності на даний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. А тому, законним власником житлового будинку, де на даний час проживає ОСОБА_3 являється син померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_4, який належним чином прийняв спадщину та зареєстрував дане майно на себе..

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В цьому взаємозвязку заслуговують на увагу також й житлові інтереси неповнолітніх дітей.

Проте, у відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка проживає у спірному житловому будинку 8 років. У даному будинку проживає шестеро неповнолітніх дітей. Ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001р., приписує права дитини на житло, а саме держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та духовному розвитку. Діти наймача (члени сімї) мають право користуватися займаним житловим приміщенням. Державні органи здійснюють контроль за житловими правами дітей.

А тому, суд вирішуючи зустрічні вимоги відповідача, важливу увагу приділяє тій обставині, що в спірному житловому будинку проживають неповнолітні діти.

Крім цього, суду не надано жодної інформації про те, що після виселення діти належним чином будуть забезпечені житлом. Також заслуговує на увагу й те, що за період проживання ОСОБА_3 у житловому будинку в с.Текуча, прис.Баня, буд.№499, Косівського району ОСОБА_4 жодних претензій щодо проживання її з сім»єю в будинку до даного часу не пред»являв. Відповідач не виключає і той факт, що між померлим батьком та ОСОБА_3 була домовленість щодо користування майном та земельною ділянкою, про що сам ОСОБА_4 ствердив в судовому засіданні. Також судом доведено, що ОСОБА_3 із Петруком провели ремонт в житловому будинку та підтримують його в належному стані по даний час.

А відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Проте, ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_3 із сім»єю систематично порушують правила співжиття, руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, що стверджується відсутністю довідок сільської ради, а також інформації із правоохоронних органів щодо неналежного використання житла.

Відповідно до вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі наведеного ст.ст.215-216, 317, 328, 386, 638, 640, 655-657 ЦК України та керуючись ст.ст. 214215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Косівський районний центр соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді про визнання права законного володіння майном та в зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житла - відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М.І. Крилюк