Справа № 175/455/16-ц
Провадження № 2/175/184/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Реброва С.О.,

при секретарі Пренко А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради, треті особи: Дніпропетровська регіональна філія «Центр державного земельного кадастру», Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі, реєстраційній службі Дніпропетровського районного управління юстиції про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості,-

в с т а н о в и в :

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали предявлені вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити у повному обсязі, визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку виданого на імя ОСОБА_4 серії АЖ №823645 від 25 серпня 2009 року зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номером 14 та скасувавши державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,250 га, кадастровий номер 0-02 -001- 0172.

Крім того, просили визнати незаконним та скасувати рішення 27 сесії 5 скликання Волоської сільської ради від 23.03.2009 року про передачу земельної ділянки у розмірі 0,250 га та видачу Державного акту на право власності на землю ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, в обґрунтування чого надав відповідні письмові пояснення.

Представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради у судове засідання надав письмові заперечення, в яких зазначив про необґрунтованість та безпідставність предявлених вимог саме до ОСОБА_5 сільської ради, оскільки він оскаржує рішення видане Волоською сільською радою, тому просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представники третіх осіб надали суду заяви про можливий розгляд справи без їх участі та ухвалення рішення на розсуд суду у відповідності з до норм чинного законодавства.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 27.07.1991 року він є власником земельної ділянки, площею 0,5476 га, розташованої в межах населеного пункту на території с. Волоське по вул.Центральній, №70 (Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області), на підставі державних актів на право приватної власності на землю серія ЯД №075064 та серія ЯД №975065 виданих 09.04.2008 року, кадастровий номер 0-02-001-0091.(0090) і межі земельної ділянки в натурі по вулиці Набережній, №70 в селі Волоське встановлені 29.10.2008 року, підставою було рішення 12 сесії 5 скликання Волоської сільської ради.

Проте згодом, влітку 2013 року ОСОБА_1 стало відомо, що невстановлені особи самовільно здійснили розмітку сусідньої земельної ділянки яка належить ОСОБА_4 та проїзду по вулиці Центральній, розміром по довжині 28 метрів, в результаті даної розмітки частина проїзду відійшла у приватну власність ОСОБА_4, проте з ОСОБА_1, як користувачем проїзду по вулиці Набережній, 70 межі (розмір) проїзду ніхто не погоджував, в результаті чого ОСОБА_4 приєднавши вказану ширину до свого городу, зменшили проїзд з 6.0 метрів до 3,5 метра та зверху земляного валу встановила паркан.

Тобто, предметом позову є спірні земельні правовідносини, у яких ОСОБА_1 вважає незаконними рішення 27 сесії 5 скликання Волоської сільської ради від 23.03.2009 року про передачу земельної ділянки у розмірі 0,250 га та виданий на підставі цього рішення ОСОБА_6 акт на право власності на землю Серія АЖ №823645 на імя ОСОБА_4.

Проте як вбачається із позовної заяви та встановлено у судовому засіданні, Волоська сільська рада, рішення якої оскаржується ОСОБА_1, взагалі відсутня серед учасників процесу.

Таким чином, враховуючи, що у якості відповідачів позивачем зазначені ОСОБА_4 і ОСОБА_5 сільська рада, суд приходить до висновку про безпідставність даного позову, оскілки позивач пред'явив його до ОСОБА_5 сільської ради, а не до Волоської сільської ради і жодних уточнень в установленому законом порядку суду не надавав.

Крім того, судом встановлено, вже після складення Протоколу комісією по землекористуванню Волоської сільської ради від 05.04.2013 року для вирішення «земельного спору» (щодо ширини дороги-проїзду до домоволодіння №70 по вул. Набережній в с. Волоське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області), комісією було встановлено найвужчу частину цієї дороги, яка складала 3,5 м, а ширина дороги біля воріт складає 5,8 м та відповідачці ОСОБА_4 було рекомендовано перенести огорожу, оскільки остання чинить перешкоду ОСОБА_1 в користуванні під'їзного шляху до домоволодіння власним автотранспортом. У звязку з чим, виконуючи дану рекомендацію ОСОБА_4 пересунула огорожу, звільнивши частину проїзду, і тепер найвужча частина дороги становить 4,4 м, що є достатньою шириною для проїзду одного автомобілю, і жодного припису чи повідомлення від голови комісії щодо можливості скасування її державного акту у законному порядку не надходило та жодного документу на право користування, оренди чи іншого права земельного сервітуту даним проїздом позивачем суду не надано.

За таких обставин, право позивача на користування проїздом власного автотранспорту, швидкої медичної допомоги та спеціального протипожежного транспорту не порушено, оскільки доступ до проїзду є вільним та достатнім для автомобіля, як легкового, так і вантажного, і даний проїзд не є дорогою місцевого значення, а отже, посилання на ЗУ «Про архітектурну діяльність» та на норми СНИП (де зазначено не менше 6 м з тротуарами для доріг місцевого значення) є недоречними та некоректними.

Так, згідно з ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до норм та стандартів ДБНБ. 2.4-1-94 «Планування і забудова сільських поселень», в розділі про вулично-шляхову мережу населених пунктів в п.6.29. зазначено, що довжина тупикових односмугових проїздів, як правило, повинна бути не більше 150 м. До житлових та громадських будівель на відстані не ближче 5 м від стін для проїзду пожежних машин слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м (тобто, навіть та ширина проїзду, яка була зафіксована в Протоколі від 05.04.13 р. є достатньою та відповідає усім нормативам).

Разом з тим, посилання ОСОБА_1 на порушення ОСОБА_4 правил добросусідства також не знайшли свого ґрунтованого підтвердження, оскілки як вбачається з матеріалів справи, відсутні будь-які скарги стосовно порушення нею таких правил від інших сусідів, і відповідно, ніколи до неї не застосовувалися заходи громадського впливу.

Крім того, не можна визнавати ОСОБА_6 акт на право приватної власності на земельну ділянку та рішення Волоської сільської ради «Про передачу земельної ділянки» незаконними і скасовувати її державну реєстрацію на вищевказаних підставах, що зазначені позивачем.

Зокрема, ОСОБА_6 акт отримано ОСОБА_4 з дотриманням законодавства та погодженням необхідної документації з усіма компетентними органами, до того ж, до технічної документації необхідною умовою було узгодженням зовнішніх меж земельної ділянки з власниками суміжних ділянок для підписання відповідного ОСОБА_6, що визначено ст. 198 ЗК України.

Також, суд приймає до увагу той факт, що ОСОБА_6 можна лише скасувати (чи визнати недійсним), якщо він виданий незаконно чи неправомірно (з порушенням норм ст.ст. 116, 118 ЗК України), або на підставах, які зазначено в ст.ст. 140-147 Земельного Кодексу, і цей перелік є вичерпний, а підстави, на які спирається позивач, відсутні, а отже, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки право власності на яку набуто нею в передбаченому законом порядку і жодних законних та правомірних підстав позбавити її власності немає.

Відповідно до ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 140-147 ЗКУ) та іншими законами України.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, водночас власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про власність» право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Отже, факт порушення відповідачкою ОСОБА_4 права власника суміжної земельної ділянки позивача не знайшло свого підтвердження.

Крім того, як зазначає сам ОСОБА_1 у своєму позові, йому чиняться перешкоди в користуванні проїздом, який навіть не закріплено за ним, тому позовні вимоги щодо визнання незаконними Державного акту виданого на імя відповідачки на належну їй земельну ділянку та рішення Волоської сільської ради, на підставі якого він виданий, а також скасувавши її право власності, є некоректними, адже за таких обставин можливо лише просити усунення перешкод, якщо такі є та зобов'язати відповідача вчинити (або не чинити) певні дії.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,250 га розташованої за вищевказаною адресою і право власності у неї виникло після реєстрації Державного ОСОБА_6 на право приватної власності на землю серії АЖ №823645 від 25.08.2009 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №14, що передбачено ст. ст. 22,23 Земельного Кодексу України та Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок».

Отже, приймаючи до уваги вказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено та належними доказами не обґрунтовані підстави щодо можливості припинення права власності на земельну ділянку за відповідачкою та визнання недійсними Державного акту та рішення волоської сільської ради.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Статтею 27 ЦПК України визначено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими він повязує можливість визначення порядку користування земельною ділянкою, що належить на праві власності відповідачці, тому суд приходить до висновку про залишення позовних вимог без задоволення у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись КУ, ст. ст. 16, 182, 334 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 79, 88, 212, 214 ЦПК України, ЗК України та ЗУ, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради, треті особи: Дніпропетровська регіональна філія «Центр державного земельного кадастру», Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі, реєстраційній службі Дніпропетровського районного управління юстиції про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості залишити без задоволення.

Судові витрати віднести за рахунок позивача ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.О. Ребров