Справа №580/1257/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/27/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 25 вересня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року позивачка ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 22 травня 2015 року між нею та ТОВ «Євролізинг Україна» був укладений договір № 01015 фінансового лізингу з відповідними додатками, предметом якого є автомобіль Fiat Doblo. За умовами договору нею були сплачені відповідачу грошові кошти в сумі 19700 грн., 98000 грн. та 500 грн., які вона вважала частковою оплатою вартості транспортного засобу, проте ті кошти виявились адміністративним платежем, як винагорода лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. Таким чином, позивач вважала, що відповідач під час попередніх переговорів поступив з нею несправедливо, порушив її права споживача.

Крім того, позивачка послалась на те, що в оспорюваному договорі фінансового лізингу встановлена жорстка відповідальність її, як споживача, перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така ж відповідальність лізингодавця перед нею, а також на невідповідність змісту цього договору вимогам діючого законодавства, так як ціна договору визначена в іноземній валюті, а також у договорі відсутні будь-які відомості про продавця автомобіля, що є істотним недоліком, тому просила суд визнати вказаний договір недійсним і стягнути з відповідача на її користь сплачені за цим договором кошти в сумі 118200 грн. та банківську комісію в розмірі 1197 грн.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 25 вересня 2015 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 22 травня 2014 року за № 01015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_3.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_3 суму адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу, сплачених на виконання договору фінансового лізингу від 22 травня 2014 року за № 01015, в розмірі 118200 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення сплачених комісійних винагород банкам.

Вказане рішення суду в частині задоволення позову, як вбачається із змісту апеляційної скарги, відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що, визнаючи недійсним договір фінансового лізингу, суд не звернув увагу на те, що між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, які є обовязковими для даних видів договорів.

Крім того, визнаючи умови оспорюваного договору фінансового лізингу несправедливими, суд не встановив ознак, які свідчать про таке і не послався на них у рішенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2015 року між відповідачем та позивачкою був укладений договір № 01015 фінансового лізингу з двома додатками до нього, за умовами якого ТОВ «Євролізинг Україна» зобовязалося придбати у власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Fiat Doblo, який вказаний у п. 1.1 договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 8565,22 доларів США (що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на день укладення договору становить 197000 грн.) та передати його у користування позивача (лізингоодержувача), яка у свою чергу зобовязалась сплачувати за користування автомобілем у повному обсязі та в установлені терміни певні лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача ОСОБА_3 отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат (п.п.1.6, 11.3 договору) (а.с.26-37, 38, 39).

У визначенні термінів укладеного між сторонами договору фінансового лізингу зазначено, що адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Згідно з п.4.1 цього договору та додатком № 1 до нього лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу в розмірі 10% вартості предмета лізингу; авансового платежу в розмірі 50% вартості автомобіля; комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від його вартості, у разі наявності; оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору (а.с.26-37, 38).

Пунктом 10.1 договору визначено, що лізинговий платіж це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору). Кожний лізинговий платіж включає: - відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); - частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); - комісія за супроводження договору в розмірі 7 відсотків. А п.10.3 цього договору передбачено, що на момент його укладення попередній розмір щомісячного лізингового платежу у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 138,56 доларів США, згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладення даного договору, що відповідно становить 3186,88 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладення цього договору згідно обмінного курсу долара США до української гривні. У випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу сторони зобовязані підписати додаток № 3 до даного договору (графік сплати лізингових платежів або план відшкодування або додаток № 3 до даного договору).

Виконуючи умови договору, позивач сплатила 22 травня 2015 року, 26 травня 2015 року та 27 травня 2015 року на рахунок відповідача адміністративні платежі, відповідно, в сумах 19700 грн., 98000 грн. та 500 грн., а всього 118200 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.40, 41, 42).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору (про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець) суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Окрім того, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також пунктами 10.01-10.12 статті 10 договору та ст.12 договору встановлюється жорстка одностороння відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з п.1.4 укладеного між сторонами договору фінансового лізингу від 22 травня 2015 року, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

В той же час, за змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України, а доводи апеляційної скарги про зворотнє висновків місцевого суду не спростовують.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що статті 10 та 12 договору встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, на думку колегії суддів, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 22 травня 2015 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі у деяких випадках виключені, а в основному обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 1.4, статті 10 та 12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», відповідних положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, у звязку з чим висновки суду першої інстанції про визнання недійсним в цілому оспорюваного договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину є законними і обґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що підписавши договір фінансового лізингу, тобто і позивач також, сторони дійшли згоди стосовно всіх його істотних умов, а значить, цей договір не може бути визнаний несправедливим не спростовують висновків суду про визнання договору недійсним, так як судом першої інстанції правильно встановлено, що при укладенні спірного договору сторони, а значить і відповідач також, мали б дотримуватись принципу добросовісності, однак, фактично зміст договору свідчить про істотний дисбаланс передбачених прав та обовязків на шкоду споживачу, тобто позивачу, про що зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Отже, судом встановлені ознаки несправедливих умов договору, тому до заперечень з цього приводу в апеляційній скарзі колегія суддів відноситься критично.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити, а рішення Лебединського районного суду Сумської області від 25 вересня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -