Справа № 204/7304/15-ц
Провадження № 2/204/359/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Гула А.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про розірвання договору та визнання права власності на кошти, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що між ОСОБА_3 (надалі - Позивач) та гр. гр. ОСОБА_4 (надалі Відповідач-1), ОСОБА_5 (надалі Відповідач-2), ОСОБА_6 (надалі Відповідач-3), ОСОБА_7 (надалі Відповідач-4), ОСОБА_8 (надалі Відповідач-5), ОСОБА_9 (надалі Відповідач-6), ОСОБА_10 (надалі Відповідач-7), ОСОБА_11 (надалі Відповідач-8), ОСОБА_12 (надалі Відповідач-9) 01 вересня 2014 року був укладений письмовий Договір б/н про спільну діяльність за умовами якого сторони вирішили об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку через реалізацію бізнес-проектів. Згідно п.8.1.Договір був укладений Сторонами до 31.12.2017 року, при цьому п.1.4 Сторони погодили між собою так званий «підготовчий період», який дорівнював 180 календарних дні з моменту укладення ОСОБА_13. Відповідно до п.4.1.1 ОСОБА_13 первісний внесок кожного учасника до спільної діяльності дорівнював сумі, еквівалентній 7000 (сім тисяч) євро, а загальна сума внесків всіх учасників - сумі, еквівалентній 70000 (сімдесят тисяч) євро. Пунктом 1.2 ОСОБА_13 було передбачено, що спільна діяльність за ОСОБА_13 здійснюється на підставі Програми дій, яка додатково узгоджується Сторонами, в якій Сторони визначають порядок, терміни, етапи та інші умови спільної діяльності і в якості Додаткової угоди № 1 є невід'ємною частиною цього договору. 01.09.2014 року Сторони підписавши Додаткову угоду № 1 до ОСОБА_13 узгодили між собою можливість розгляду наступних бізнес-проектів: стартап «А» - бізнес-план «регіональні кав'ярні», стартап «Б» - бізнес-план «кубатурний транспорт», стартап «З» - бізнес-план «супермаркети в Грузії», по яких в строк до 15.11.2014 року планувалось отримати маркетингові дослідження та бізнес-плани, для чого пунктом 1 Додаткової угоди всі внески Сторін були передані в готівковій формі ОСОБА_4. Слід зазначити, що умовами ОСОБА_13, а саме п.3.2 ОСОБА_13 було передбачено, що керівництво спільною діяльністю, а також ведення спільних справ за договором надавалось саме ОСОБА_4 25 грудня 2014 року ОСОБА_4 надав Сторонам ОСОБА_13 відповідні маркетингові дослідження та бізнес-плани за Проектами, а також звіти щодо понесених витратах. Розглянувши надані Відповідачем матеріали, Сторони 01 лютого 2015 року підписанням Додаткової угоди № 2 до ОСОБА_13 прийняли «за основу», Проект - бізнес-план «регіональні кав'ярні» за умови його реалізації починаючи з 01 лютого 2016 року, а інші два проекти - відхилили. Пунктом 4 Додаткової угоди від 01.02.2015 року до ОСОБА_13 сторони у зв'язку із фінансовою кризою в країні, різкою девальвацією курсу національної валюти, фактичними воєнними діями, тощо, погодили між собою, що «враховуючи фактичне зупинення реалізації проекту згідно п. 1 цієї Додаткової угоди, з метою збереження зацікавленості учасників у розвитку бізнес проектів в майбутньому, Сторони погодили, що частину початкового внеску учасників - грошові кошти в розмірі, еквівалентному 65 000 (шістдесят п 'ять) тисяч євро, що за кожним з учасників ОСОБА_13 становить грошову суму, в розмірі, еквівалентному 6 500 (шість тисяч п'ятсот) євро, Сторони розміщують на депозитних валютних вкладах у банку, погодженому Сторонами під відсотки, для реалізації чого, Сторони до 25,02.2015 року зобов'язуються відкрити у вибраному банку всі необхідні поточні і депозитні рахунки, а Відповідач-1 (Сторона-1) не пізніше 01.03.2015 року зобов'язується зі свого поточного рахунку перерахувати на депозитний рахунок кожного з учасників ОСОБА_13 грошові кошти в розмірі 6 500 (шість тисяч п'ятсот) євро». На виконання наведеної вище Додаткової угоди від 01.02.2015 року до ОСОБА_13, 20 лютого 2015 року Позивачем за погодженням з іншими Відповідачами були укладені договори про відкриття поточного та депозитного рахунку у валюті в ПАТ «Дельта Банк». На виконання п. 4 Додаткової угоди від 01.02.2015 року до ОСОБА_13 ОСОБА_4 здійснив перерахування коштів в розмірі 6 500 (шість тисяч п'ятсот) євро на вкладний (депозитний) рахунок Позивача в ПАТ «Дельта Банк» відкритий за договором № 027-03618-200215, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Приймаючи до уваги триваючу фінансову кризу в країні, що підвищує ступінь ризику для реалізації запланованих бізнес-ідей, Позивач ще в серпні поточного року ініціював розірвання ОСОБА_13 про спільну діяльність на підставі п. 8.3. ОСОБА_13 (попередження за З0 календарних днів), про що попередив Відповідачів. Цим же пунктом 8.3 ОСОБА_13 передбачено, що Стороні яка вибуває із спільної діяльності, її внесок повертається в повному обсязі, за вирахуванням фактично понесеннях витрат Сторін, пропорційно частці кожного з учасників. Станом на 05 листопада 2015 р. Відповідачі не підписали відповідно до п.8.3 ОСОБА_13 про спільну діяльність відповідної Додаткової угоди до нього в частині його розірвання з боку Позивача та виходу його зі складу учасників. Крім того, враховуючи те, що ані ОСОБА_13 про спільну діяльність, ані додатками до нього фактично не врегульовано правовий статус коштів, які надійшли на депозитний рахунок Позивача на виконання Додаткової угоди № 2 від 01.02.2015р. від ОСОБА_4, а також приймаючи до уваги фактичне не бажання Відповідачів здійснювати розірвання ОСОБА_13 про спільну діяльність, Позивач вважає, що такими протиправними діями порушуються право Позивача як вийти з ОСОБА_13 про спільну діяльність, так і на повернення свого внеску у спільну діяльність, що був внесений в рамках його дії. Враховуючи наведене просив суд розірвати Договір про спільну діяльність від 01.09.2014 року та визнати за ним право власності на грошові кошти у розмірі 6500 Євро, що були розміщені ним в ПАТ «»ОСОБА_14 на виконання Додаткової угоди № 2 від 01.02.2015 року на підставі договору банківського вкладу (депозиту) № 027-03618-200215 від 20.02.2015 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позові та просив суд позов задовольнити.

Представник Відповідача-1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви та просив суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Крім того надав суду заперечення на позов згідно якого зазначив, що розірвання ОСОБА_13 можливо на підставі п. 8.3 ОСОБА_13 для чого необхідна згода всіх його учасників, яка на час розгляду справи не отримана всіма сторонами ОСОБА_13. А тому вимоги про розірвання ОСОБА_13 є передчасними та не підлягають задоволенню. Щодо вимог про визнання права власності на грошові кошти зазначив, що вони також є передчасними, оскільки ніхто з учасників ОСОБА_13 не оспорює право власності Позивача на ці гроші. Враховуючи наведене просив суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач-2 та Відповідач-3 у судове засідання не зявилися, про день час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Надали суду заперечення на позов, згідно яких заперечували проти задоволення позовних вимог в частині розірвання договору про спільну діяльність та просили суд відмовити у позовних вимогах в цій частині. Зазначили, що не оспорюють право позивача на його грошові кошти, розміщенні на депозитному рахунку. Просили розглядати справу за їх відсутності.

Відповідач-4, Відповідач-5, Відповідач-6 та Відповідач-7 у судове засідання не зявилися, про день час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Надали суд заперечення на позов, згідно яких просили суд вирішити спір на підставі діючого законодавства України. Просили розглядати справу за їх відсутності.

Відповідач-8 та Відповідач-9 у судове засідання не зявилися, про день час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01 вересня 2014 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (надалі - Сторони) було укладено договір про сумісну діяльність (надалі - Договір), відповідно до умов якого сторони досягли згоди про здійснення сумісної діяльності з метою досягнення економічних результатів та отримання прибутку (а.с. 6-7).

Згідно п. 1 .2 ОСОБА_13 сторони обумовили, що сумісна діяльність буде здійснюватися у відповідності до Програми дій, яка додатково погоджується Сторонами, та у якій сторони визначають порядок, строки, етапи ті інші умови сумісної діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Частиною 2 статті 1130 ЦК України визначено, що спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Положеннями ст. 1131 ЦК встановлено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Пунктом 4 частини 1статті 1141 ЦК України передбачено, що Договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників.

Згідно п. 8.3 ОСОБА_13 Сторони обумовили, що дострокове розірвання ОСОБА_13 можливе як за згодою всіх сторін ОСОБА_13, що буде свідчити про повне припинення ОСОБА_13 або внесення до нього змін у частині кількості учасників сумісної діяльності і відповідно розподіл часток учасників та прибутку, так і кожна із сторін ОСОБА_13 може ініціювати свій вихід з ОСОБА_13, попередивши всіх інших учасників не пізніше ніж за 30 календарних днів. Відповідно до того ж пункту 8.3 ОСОБА_13 вихід учасника оформлюється підписанням усіма сторонами відповідної додаткової угоди до ОСОБА_13 у частині кількості учасників, розміру внесків та розподілу часток. З огляду на наведене суд зазначає, що згідно умов ОСОБА_13 вихід з ОСОБА_13 про сумісну діяльність одного з учасників не має наслідком припинення ОСОБА_13, а лише впливає на кількість учасників, розмір їх часток та розподіл прибутку.

Сторони обумовили, що вони залишають за собою право на дострокове розірвання ОСОБА_13 при зміні економічної ситуації у країни, безперспективності та недоцільності ведення сумісної діяльності. Тобто підставою для ініціювання розірвання договору є настання певних обставин, а саме зміна економічної ситуації, безперспективність та недоцільність ведення сумісної діяльності. Водночас, на підтвердження того, що подальше ведення сумісної діяльності є безперспективним або недоцільним, або економічна ситуації у країні істотно змінилася що обумовлює можливість розірвання ОСОБА_13, Позивачем не надано суду належних доказів.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач вказує, що він звертався до інших учасників ОСОБА_13 у серпні 2015 року з ініціативою розірвання ОСОБА_13 від 01.09.2014 року. В той же час на підтвердження цих обставин не надає жодного належного доказу. Факт звернення Позивачем з вимогою про розірвання ОСОБА_13 до Відповідача-1 визнавався представником Відповідача-1 у судовому засіданні та не заперечувався, а тому відповідно до положень ст. 61 ЦПК України зазначений факт доказуванню не підлягає.

На підтвердження факту звернення Позивача до інших учасників ОСОБА_13 про сумісну діяльність з вимогою про розірвання ОСОБА_13 в обумовлений строк, суду належних доказів не надано.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на наведене суд вважає встановленим той факт, що Позивачем в порушення пункту 8.3 ОСОБА_13 про сумісну діяльність не виконано вимогу про попередження усіх учасників ОСОБА_13 про його намір вийти зі складу учасників та розірвати його за 30 календарних днів. Таким чином суд зазначає, що звернення Позивача до суду з вимогою розірвати Договір є передчасним, оскільки судом не встановлено порушення прав Позивача іншими учасниками ОСОБА_13 про сумісну діяльність, які не отримували від Позивача попередження про його намір розірвати Договір, свого волевиявлення щодо пропозиції розірвати договір не висловлювали та будь-яких додаткових угод не укладали.

Відповідно до положень ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З огляду на наведені положення Закону суд відзначає, що зміна або розірвання договору можуть здійснюватись у судовому порядку. Підставою зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору є істотне порушення договору другою стороною. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критерію, що встановлений абзацем другим вищенаведеної норми закону. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і взагалі для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. Також критерієм істотного порушення закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому мається на увазі не лише грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а і випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

В той же час Позивач в обґрунтування своїх вимог не надав суду жодного належного доказу, який би свідчив про факт істотного порушення умов ОСОБА_13 будь-якою Стороною ОСОБА_13, а тому посилання Позивача на положення ст. 651 ЦК України не приймаються судом до уваги.

З огляду на наведене суд не вбачає підстав для застосування до виниклих між сторонам правовідносин правил статті 651 ЦК України про розірвання договору, у звязку з недоведеністю перед судом факту істотного порушення умов ОСОБА_13 про сумісну діяльність від 01.09.2014 року іншими учасниками ОСОБА_13.

Щодо посилання Позивача на статтею 652 ЦК України суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 652 ЦК України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Тобто, законодавець передбачає, що для застосування статті 652 ЦК України необхідним є одночасна наявність усіх чотирьох умов, передбачених частиною 2 цієї статті.

Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначає, що договір слід розірвати, оскільки в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане, водночас не пояснює та не зазначає, в чому ж полягає така істотна зміна обставин, які обставини змінилися, до чого призвела ця зміна, тощо.

Посилання Позивача на той факт, що істотною зміною обставин є триваюча фінансова криза в країні, що підвищує ступінь ризику реалізації запланованих бізнес-ідей, не приймається судом до уваги та відхиляється, оскільки відповідно до п. 8.3 ОСОБА_13 сторони обумовили, що вони признають, що їх сумісна діяльність здійснюється у важких умовах нестабільності ринку, фінансової системи, економічної та політичної ситуації в Україні, що підвищує ступінь ризику їх бізнесу. Тобто з наведеного вбачається, що у момент укладення ОСОБА_13 сторони допускали та виходили з того, що у звязку з тяжкою економічною та політичною ситуацією у країні, можлива зміна обставин.

Враховуючи наведене суд не вбачає підстав для застосування до виниклих між сторонам правовідносин правил статті 652 ЦК України про розірвання договору, у звязку з недоведеністю перед судом факту істотної зміни обставин та у звязку з відсутністю усіх чотирьох необхідних умов, передбачених ч. 2 зазначеної статті.

Законодавством також передбачені спеціальні умови для розірвання ОСОБА_13 простого товариства.

Відповідно до ч. 2 ст. 1142 ЦК України учасник договору простого товариства, укладеного на визначений строк, або договору, у якому досягнення мети визначено як скасувальна умова, має право вимагати розірвання договору у відносинах з іншими учасниками через поважну причину з відшкодуванням іншим учасникам реальних збитків, завданих розірванням договору.

Судом встановлено, що згідно пункту 8.1 ОСОБА_13 він укладений на строк до 31.12.2017 року, а тому є договором укладеним на визначений строк.

Оцінка підстав для розірвання договору про сумісну діяльність здійснюється судом відповідно до критерію, що встановлений ч. 2 ст. 1142. Оціночне поняття поважності причин здійснюється на підставі обєктивних обставин справи, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження існування поважної причини, наявність якої є обовязковою умовою для застосування положень ч. 2 ст. 1142 ЦК України, для розірвання ОСОБА_13.

Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до переконливого висновку про відсутність підстав для розірвання ОСОБА_13 про сумісну діяльність від 01.09.2014 року, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на грошові кошти суд зазначає наступне.

Згідно програми дій (додаткова угода № 1 до ОСОБА_13) від 01.09.2014 року сторони обумовили, що вони усі разом передають ОСОБА_4 під зобовязання послідуючої звітності, який приймає грошові кошти у розмірі 70 000,00 Євро, які є вкладами сторін (а.с. 8).

01 лютого 2015 року Сторони уклали Додаткову Угоду № 2 до договору про сумісну діяльність від 01.09.2014 року, відповідно до якої затвердили бізнес-план по стартапу «А» - регіональні кофейні (а.с. 9).

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди № 2 сторони затвердили видатки, понесені ними в процесі підготовки маркетингових досліджень по стартапам та підготовки бізнес-планів у розмірі 5 000,00 Євро, що по кожному з учасників ОСОБА_13 становить 500,00 Євро.

Крім того Сторони обумовили, що частину своїх вкладів у розмірі 65 000,00 Євро, що по кожному з учасників сумісної діяльності становить 6 500,00 Євро, Сторони розміщують на депозитних валютних вкладах у банку під проценти, для реалізації чого, Сторони до 25.02.2015 року зобовязуються відкрити в обраному ними банку необхідні депозитні рахунки, а ОСОБА_4 зобовязується не пізніше 01.03.2015 року перерахувати на депозитний рахунок кожного з учасників грошові кошти у розмірі 6 500,00 Євро. Сторони зобовязалися укласти договори банківського вкладу строком не менше ніж один рік та не знімати грошові кошти з депозиту на протязі цього строку (п.п. 4, 5 Додаткової угоди № 2 від 01.02.2015 року).

Відповідно до ст. 1132 ЦК України, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Статтею 1133 ЦУ України встановлено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Судом встановлено, що згідно умов ОСОБА_13 Сторони досягли згоди та обумовили, що вклад кожного з учасників у спільну діяльність становить 7 000,00 Євро. Загальна сума вкладів всіх учасників ОСОБА_13 становить 70 000,00 Євро, а доля кожної із сторін становить 10 % (розділ 4 ОСОБА_13).

Згідно ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Згідно п. 5.1 ОСОБА_13 грошові кошти та майнові внески Сторін становлять їх спільну часткову власність.

З огляду на наведене суд зазначає, що з урахуванням понесених сторонами витрат у розмірі 5 000,00 Євро, загальний розмір вкладів всіх учасників у спільну діяльність становить 65 000,00 Євро, відповідно доля кожного з учасників становить 10 % від загального розміру, що дорівнює 6 500,00 Євро.

Судом встановлено, що 20 лютого 2015 року Позивач ОСОБА_3 уклав договір № 027-03618-200215 банківського вкладу (депозиту) з Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (а.с. 10-11).

Відповідно до умов ОСОБА_13 банківського вкладу сторони обумовили, що сума вкладу складає 6 500,00 Євро (п. 1.2 ОСОБА_13).

Вклад залучається на строк по 25 лютого 2016 року (п.1.3 ОСОБА_13.)

Процента ставка становить 4,5 % річних (п. 1.4 ОСОБА_13).

Згідно п. 1.6 ОСОБА_13 відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № 5977.

На виконання пункту 4 Додаткової угоди № 2 до ОСОБА_13 про сумісну діяльність на вкладний депозитний рахунок № 5977, який відкритий на імя ОСОБА_3, 20 лютого 2015 року було перераховано 6 500,00 Євро ОСОБА_4, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 46236564 від 20.02.2015 року (зв. бік а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно положень статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Частиною 3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Судом встановлено, що згідно ОСОБА_13 банківського вкладу № 027-03618-200215 від 20.02.2015 року позивач має право письмово заявити про бажання достроково припинити дію ОСОБА_13 та повернути вклад (п.1.10-1.11 ОСОБА_13).

Враховуючи наведені приписи цивільного законодавства суд зазначає, що Позивач, як вкладник за ОСОБА_13 банківського вкладу, на імя якого відкритий депозитний рахунок, має право розпоряджатися грошовими коштами на рахунку без будь-яких обмежень та звернутися до Банку у будь-який час з вимогою про повернення вкладу.

В судовому засіданні встановлено, що Позивач до банківської установи з письмовою вимогою про повернення грошових коштів за ОСОБА_13 банківського вкладу не звертався, доказів на підтвердження факту звернення до банку суду не надав. Отже, будь-яких перешкод або обмежень зі сторони банку або інших осіб, у розпорядженні Позивачем грошовими коштами, які містяться на депозитному рахунку відкритому на його імя, судом не встановлено.

Позивач просить визнати право власності на грошові кошти в розмірі 6 500,00 Євро, що були розміщені ним в Пат «Дельта Банк» на підставі договору № 027-03618-200215 банківського вкладу (депозиту).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що ані ОСОБА_13 про спільну діяльність, ані додатками до нього, не врегульовано правовий статус коштів, які надійшли на депозитний рахунок Позивача, оскільки зазначені твердження спростовуються матеріалами справи, та досягнутої сторонами ОСОБА_13 про смільну діяльність умови, що грошові кошти та майнові внески Сторін становлять їх спільну часткову власність (п. 5.1 ОСОБА_13).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 316 ЦК України надано поняття права власності, відповідно до якого Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Приписами ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Здійснення права власності полягає у тому, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України).

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_13 обумовили, що внески учасників у спільну діяльність становлять їх спільну часткову власність.

Також сторони обумовили, що частка кожного з учасників у цьому праві становить 10 %, що відповідно становить 6 500,00 Євро.

Таким чином суд зазначає, що позивачу у праві спільної часткової власності Сторін належить частка у 10 % відсотків, право власності на яку ніким не порушується та не оспорюється.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачем у судовому засіданні не доведено перед судом факту порушення, невизнання або оспорювання його права власності відповідачами, або іншими особами, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду з метою їх захисту. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності, яке ніким не оспорюється або не визнається, а тому у задоволені позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, та не доведено факт порушення або оспорювання його прав іншими особами.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому судові витрати по справі підлягають віднесенню на позивача.

На підставі ст.ст. 15, 316, 317, 319, 328, 355, 356, 392, 651, 652, 1058, 1060, 1066, 1130-1134, 1141, 1142 Цивільного Кодексу України, та керуючись ст.ст. 1, 3-4, 10-11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про розірвання договору та визнання права власності на кошти - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез