Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №332/2469/15 Головуючий у 1 інстанції: Сінєльнік Р.В.
Провадження № 22-ц/778/4100/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Воробйової І.А.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів», третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі, про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Запорізький завод феросплавів», третя особа: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі, про відшкодування моральної шкоди.

В позові зазначала, що вона перебувала з ПАТ «Запорізький завод феросплавів» у трудових правовідносинах з 1976 року та працювала машиністом крану. Загальний стаж її роботи складає 30 років 8 місяців, а в умовах впливу шкідливих факторів - 25 років 3 місяці. За час роботи на підприємстві у неї розвилася хронічна хвороба, що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (форма П-4) від 26 травня 2005 року. Згідно з цим актом в результаті праці на підприємстві вона піддавалася впливу шкідливих та несприятливих виробничих факторів та професійне захворювання виникло через недосконалість технологічних процесів, незастосування засобів індивідуального захисту. Причиною виникнення професійного захворювання було визнано тривалий стаж роботи в умовах підвищеної запиленості, підвищеному рівні вібрації. За результатами висновку обстеження МСЕК серії АД № 014406 від 16.06.2005 року в зв'язку з професійним захворюванням, пов'язаним з виробництвом їй було встановлено третю групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності. 31.05.2011 року був проведений повторний огляд МСЕК на якому їй встановили другу групу інвалідності та 80% втрати працездатності безстроково. Зазначає, що отримала не тільки протипоказання про умови та характер праці, їй також була встановлена потреба у додаткових видах допомоги: «Д» спостереження, лікування у пульмонолога, невропатолога, стаціонарне, курортне лікування. До отримання професійного захворювання вона була здоровою та працездатною людиною, а останнім часом спостерігає у себе схильність до емоційних спалахів, дратівливість, збудливість, оскільки позбавлена можливості на повноцінне, зорове життя. У зв'язку з цим були порушені її нормальні життєві зв'язки, вона була позбавлена можливості реалізувати свої звички та бажання. Через стан свого здоров'я вона позбавлена можливості не тільки повноцінно працювати, але і продовжувати звичний для себе спосіб життя.

Враховуючи тяжкість та характер професійного захворювання, фізичний біль та відсутність активного життя, з урахуванням ступеню стійкої втрати працездатності та групи інвалідності, розмір спричиненої їй моральної шкоди вона оцінює у сумі 73080,00грн., яку просить стягнути з ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» на її користь.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016р. скасовано рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 07 серпня 2015р., яким позовні вимоги задоволено частково та стягнуто 15000грн. на відшкодування моральної шкоди, що було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 вересня 2015р.

Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем надані заперечення на спростування доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

ОСОБА_3 перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» з 19.07.1976 року та була звільнена 21.06.2005 року за власним бажанням.

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 25.05.2008 року форми П-4, затвердженого 26.05.2005 року, причиною професійного захворювання ОСОБА_3: хронічного обструктивного захворювання легенів першої-другої ст., хронічного обструктивного бронхіту, емфіземи легенів 1-2ст., легеневої недостатності 1-2ст., вібраційної хвороби 1-2 ст. з синдромом цервікобрахіалгії і церебрально-переферічної ангіодістонії є тривалий стаж роботи в умовах підвищеної запиленості, підвищеного рівня вібрації.

Згідно виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 16.06.2005 року ОСОБА_3 при первинному огляді 16.06.2005 року встановлено 3-ю групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності вперше по професійному захворюванню.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги роз'яснення пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"(зі змінами), де вказано: відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування,Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV"Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності",Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII"Про охорону праці"(у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Суд першої інстанції правильно вказав, що ст. ст.1,15,21,28,34 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" ( в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин) передбачали обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду в разі настання страхового випадку.

Належним чином суд взяв до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч. 3 ст.34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування).

Зі справи вбачається, що при новому розгляді справи суд першої інстанції виконав вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення судом касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

А саме, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016р. містяться висновки та мотиви, з яких скасовані судові рішення.

Зокрема, зазначені такі мотиви.

01 січня 2015р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014р. Положеннями ч. 8 ст. 36 зазначеного Закону передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Зазначена норма є нормою матеріального права, а згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

За роз'ясненнями пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Норми ст. ст. 1, 15, 21, 28, 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" ( в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин) передбачають обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду в разі настання страхового випадку.

Суд першої інстанції врахував, що під час нового розгляду позивач не виявила бажання пред'явити позовні вимоги до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі, а тому, діючи в межах пред'явлених позовних вимог і у відповідності до ст. 11 ЦПК України, дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення суми на відшкодування моральної шкоди з відповідача, який не має відповідати за позовними вимогами.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що на час виникнення правовідносин діючим на той період часу законодавством, відповідно до вимог ст. 34 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування", обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, а тому відповідач ПАТ «Запорізький завод Феросплавів» не може відповідати за вищевказаними позовними вимогами.

Під час апеляційного розгляду справи представник позивача пояснила, що вважає правильним пред'явлення позову саме до Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів».

До цієї думки зводяться і основні доводи апеляційної скарги, з якими колегія суддів не може погодитися із підстав, наведених в цій ухвалі.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються визначення розміру відшкодування моральної шкоди та не можуть спростувати рішення суду, який дійшов правильного висновку, що відповідач не може відповідати за пред'явленими до нього вимогами, а питання щодо розміру відшкодування підлягало би визначенню у разі висновку, що відповідач є належним.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: