Номер провадження: 22-ц/785/257/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 «Про стягнення боргу за договором позики», за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2015 року -

ВСТАНОВИЛА:

12.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, вимоги по якому у подальшому були уточненні, по якому просив стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики у розмірі 17 700 дол. США, що еквівалентно 385 305,99 грн., стягнути 3% річних на час розгляд справи та судові витрати.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що 12.09.2008 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 10 000 дол. США, а ОСОБА_3 зобовязався повернути гроші в продовж 10 днів. Також, 22.09.2008 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5 000 дол. США, а ОСОБА_3 зобовязався повернути гроші в продовж 10 днів. Оскільки, на час укладання договорів позики, ОСОБА_3 перебував в шлюбі з ОСОБА_4, отримані кошти були використані на користь всієї родини, тому просив стягнути борг з відповідачів солідарно.

Відповідач ОСОБА_3 своїх зобовязань по договору не виконав у повному обсязі.

Позивач отримав від відповідача грошові перекази: 4000 грн.- 24.06.2011року, 780 грн.-08.12.2011 року, 4000 грн. - 24.12.11 року, у звязку з чим, позивач вважає що він не пропустив строк позовної давності.

Позивач позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідачі до суду не зявились, будучи сповіщеними належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 до суду не зявився, про час і місце судового засідання сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, однак в минулих судових засідання пояснив, що дійсно відповідач написав розписки про отримання коштів, однак гроші йому не були передані. Крім того, посилався на сплив строку звернення до суду за вказаними борговими розписками.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.09.2015 року позов задоволений частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 13 900 дол. США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 302 999,40 грн., проценти за користування грошима у розмірі 35 311,30 грн.; вирішено питання про стягнення судових витрат; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

29.10.2015 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 12.09.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США а ОСОБА_3 зобовязався повернути гроші в продовж 10 днів , про що свідчить відповідна розписка(а.с.7).

Також 22.09.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5 000 доларів США а ОСОБА_3 зобовязався повернути гроші в продовж 10 днів, про що свідчить відповідна розписка.(а.с.8).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, грошовим зобовязанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони.

Надаючи пояснення суду першої інстанції, представник ОСОБА_3, стверджував, що його довіритель грошові кошти від позивача не отримував, а розписки ним були написані власноруч як винагорода за послуги фінансового брокера у отриманні кредитних коштів. Тобто, представник ОСОБА_3 наполягав на безгрошовості боргових розписок.

Такі ствердження представника ОСОБА_3 колегія суддів вважає необґрунтованими, та такими, що протирічать наведеним положенням закону та недоведеними належним чином під розгляду справи у суді першої інстанції.

Верховний суд України у своїх постановах неодноразово наголошував, що розписка це не тільки факт укладення договору, а й свідчення передачі коштів: за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. ( Постанова № 6-79цс14 від 02.07.2014 р.)

Отже, наявність боргових розписок від імені ОСОБА_3 є доказом як укладання ним договору позики так і доказом отримання грошових коштів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у звязку з невиконанням ОСОБА_3 своїх зобовязань про повернення боргу, позивач неодноразово звертався до суду з позовом про стягнення грошових коштів.

Вперше, позивач звернувся із позовом до Приморського районного суду м. Одеси в жовтні 2008 року та ухвалою судді від 20.10.2008 року на майно ОСОБА_3 в забезпечення позову був накладений арешт. У подальшому позов був залишений без розгляду згідно заяви ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_3, посилаючись на тяжке матеріальне становище, пообіцяв поступово повертати борг.

У даному випадку ОСОБА_3 мав можливість довести свої ствердження про безгрошовість розписок, однак цим правом він не скористався без наведення мотивів.

У подальшому позивачем були отримані три грошові перекази через ПАТ «КБ Правекс-Банк» від імені ОСОБА_3: 24.06.2011 року 4000 грн.; 12.12.2011 року 780 грн.; 24.12.2011 року 4000 грн. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_3 добровільно повернув позивачу частину коштів шляхом грошового переказу через ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» (а.с.14,60,61,98,99), що в еквіваленті становить 1 100 доларів США.

За клопотанням представника ОСОБА_3, судом першої інстанції були витребувані з ПАТ КБ «Правекс Банк» завірені відомості щодо грошових переказів у 2011 році від ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 та документів які послугували підставою таких переказів.

В січні 2015 року до суду першої інстанції з банку надійшли відповідні документи щодо вказаних переказів, у тому числі два оригінали заяв від імені ОСОБА_3 від 24 червня 2011 року та від 8 грудня 2011 року про переказ грошових коштів на ямя ОСОБА_2.

Після цього, представник ОСОБА_3 звернувся до районного суду із заявою про призначення у справі судову почеркознавчу експертизу з метою зясування: хто саме виконав рукописне заповнення заяв на переказ готівки обох примірників і підписав їх та просив відібрати зразки рукописного тексту від відповідача ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_2 ( а.с. 97).

Однак, у подальшому до призначених судових засідань 10 червня, 23 червня, 30 червня 2015 року зявлявся представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6, сам відповідач не зявлявся, відповідні зразки рукописного тексту та свого підпису суду не надав, тому 2 вересня 2015 року ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Тому, колегія суддів вважає безпідставним ствердженням апелянта про те, що суд першої інстанції не сповістив належним чином відповідача - ОСОБА_3 щодо необхідності його обовязкової явки на судове засідання 02.09.2015 року для надання вільних зразків, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Під час апеляційного розгляду справи, представнику ОСОБА_3 колегію суддів з метою сприяння всебічному та повному зясуванню обставин справи в порядку ст.ст. 10,11 ЦПК України було розяснено право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак представник ОСОБА_3 від такого клопотання відмовився.

Отже, колегія суддів вважає, що даних правовідносин слід застосувати положення ч.1 ст. 146 ЦПК України, тобто визнати факт про те, що саме ОСОБА_3 в червні 2011 року та в грудні 2011 року були здійснені грошові перекази на імя ОСОБА_2 в рахунок погашення боргового зобовязання, яке вникло на підставі розписок від 12 вересня 2008 року та 22 грудня 2008 року.

З таких саме міркувань виходив і суд першої інстанції.

Виходячи з наведеного, слід також вважати необґрунтованим ствердженням апелянта щодо неправомірного незастосування судом першої інстанції строку позовної давності до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовна давність на час предявлення вимог не спливла, оскільки переривалася вчиненням відповідачем дій з виконання обовязку за договором, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобовязання відповідно до умов договору

У даному випадку часткова сплата ОСОБА_3 свого боргу 24 червня 2011 року, 12 та 24 грудня 2011 року є доказом визнання ним свого боргу, тому саме з цього часу був перерваний строк позовної давності.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Суд першої інстанції здійснив правильний розрахунок суми повернутого боргу: станом на 24.06.2011 року кошти у розмірі 4000 грн. дорівнювали 500 доларів США; на 12.12.2011 року 780 грн. дорівнювали 100 доларам США; станом на 24.12.2011 року 4000 грн. дорівнювали 500 доларів США, а всього повернуто 1100 доларів, тому стягненню підлягала сума залишку боргу 13900 доларів США, яка на час звернення з позовом до суду становила 302999,40 грн.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з наведених вимог закону, районний суд здійснив правильний розрахунок 3% річних на суму боргу 14500 доларів станом на 24.06.2011 року по 12.12.2011 року 1611,97 грн.

Станом на 12.12.2011 року борг складав 14400 доларів США, або 115054,56 грн., то відповідно сума процентів за період з 13.12.2011 року по 23.12.2011 року складає 104,02 грн.

Станом на 24.12.2011 року борг складав 13900 доларів США, або 302999,40 грн., сума процентів за період з 24.12.2011 року по 02.09.2015 року складає 33595,58 грн., а всього сума процентів на час ухвалення рішення суду склала 35311,30 грн.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив стосовно вимог позивача щодо солідарного стягнення і з ОСОБА_4 заборгованості, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів, щодо отримання коштів для сімейних потреб.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Таким чином, наведені доводи апеляційної скарги є такими, що не відповідають фактичним обставинам у справі, тому не заслуговують на увагу.

Право на захист є складовою частиною самого субєктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобовязаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9

20.01.2016 року м. Одеса