АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, процентів за користування позикою та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, процентів за користування позикою та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання.

В обґрунтування зазначав, що 10 грудня 2009 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав грошову позику в розмірі 4 000 дол. США, строком до 21 грудня 2009 року, що станом на день складання позовної заяви за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 85 010 грн. 32 коп.

Зауважував, що на підтвердження вищенаведеного факту відповідачем була надана власноручна боргова розписка про отримання вищевказаної суми коштів, тобто позивач свої зобов'язання виконав, відповідач, в свою чергу, взяті на себе зобов'язання за договором позики від 10 грудня 2009 року, не виконав, внаслідок чого, у нього виникла заборгованість.

З урахуванням уточнень до позову, просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості у розмірі 191 460 грн. 28 коп., яка складається із: суми основного боргу - 103 760 грн., 3% річних - 19 111 грн. 81 коп. та проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ - 68 588 грн. 47 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши представника відповідача, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене по справі рішення колегія суддів визнає таким, що постановлено у відповідності до вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з підстав його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду та вважає їх законними й обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2009 року позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 4 000 дол. США для ОСОБА_3 зі строком повернення 21 грудня 2009 року (а.с.8).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року в частині вимог про стягнення заборгованості за борговою розпискою від 10 грудня 2009 року й у позові в зазначеній частині вимог відмовлено з тих підстав, що грошові кошти за вказаною розпискою отримав ОСОБА_2 (а.с.9-11).

Разом з тим, ОСОБА_2 не був учасником судового розгляду вказаної справи, районний суд не залучав його до участі у справі й думку на підтвердження встановлених обставин не з'ясовував, а тому правові підстави до застосування положень ч.3 ст.61 ЦПК України, відсутні.

В матеріалах справи міститься заява, завірена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мудрою О.М., зареєстровано в реєстрі за № 207 від 09 лютого 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_3 підтвердив той факт, що ОСОБА_2 передав йому, а він отримав грошові кошти в розмірі 4 000 дол. США, які попередньо були передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 для ОСОБА_3 (а.с.44).

Матеріалами справи безспірно доведено, що саме ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 кошти, а ОСОБА_2 при цьому виконував посередницькі функції - взяв їх у ОСОБА_3 й передав ОСОБА_1

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № №6-79цс14.

Колегія суддів визнає необґрунтованими твердження апеляційної скарги про те, що обов'язок повернення грошей лежить на ОСОБА_2, остільки вони спростовуються запереченнями відповідача та змістом долученої ОСОБА_3 до справи заяви про те, що саме він, а не ОСОБА_2, позичив у ОСОБА_1 кошти, а тому й повинен був їх повернути останньому до 21 грудня 2009 року; що ОСОБА_2 він лише уповноважив отримати для нього у позивача кошти.

За наведених підстав, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що розписка, підписана ОСОБА_2, підтверджує факт існування між сторонами договірних відносин та містить обов'язок повернення отриманих для ОСОБА_3 коштів.

З огляду на викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позову.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, а також матеріали справи, у їх сукупності, правових підстав до скасування постановленого по справі рішення, як про це ставиться в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді

Справа № 761/16074/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9996/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.