УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська колективна група» про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» грошові кошти у розмірі 870 250 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 9 квітня 2013 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким останній відступив йому право вимоги до ОСОБА_6 право стягнення боргу за договором позики від 17 серпня 2007 року в розмірі 870 250 грн. Крім того, 20 травня 2013 року між ним та ТОВ «Всеукраїнська колекторна група» укладено договір поруки, за умовами якого ТОВ «Всеукраїнська колекторна група» поручилося за виконання ОСОБА_5 договору про відступлення права вимоги. Позивач указував, що договором про відступлення права вимоги передбачено ряд умов, які ОСОБА_5 зобов'язаний виконати з метою відступлення йому права вимоги, проте у порушення умов договору, відповідач не виконав жодних дій, які б були направлені на зміну сторони в договорі, тобто порушив на себе взяті зобов'язання, що є підставою для солідарного стягнення коштів з відповідачів.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 31 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 та ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» солідарно на користь ОСОБА_4 870 250 грн боргу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики, 3% річних за час прострочення виконання зобов'язання та судові витрати у загальному розмірі 870 250 грн.

9 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно із яким ОСОБА_5 відступив ОСОБА_4 право вимоги до ОСОБА_6 стосовно виконання грошового зобов'язання в сумі 870 250 грн.

У випадку порушення умов договору передачі прав вимоги, а саме не заміни ОСОБА_5 ОСОБА_4, ОСОБА_5 на першу вимогу сплачує ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 50% від суми боргу протягом трьох днів з дня направлення позивачем вимоги до відповідача (п. 7 договору).

Цим же пунктом договору додатково передбачено, що уразі будь-якого іншого порушення умов договору, ОСОБА_5 також сплачує ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 50% від суми боргу.

На забезпечення виконання вказаного договору 1 червня 2013 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» укладено договір поруки, за умовами якого ТОВ «Всеукраїнська колекторна група» поручилося перед позивачем за виконання ОСОБА_5 договору про відступлення права вимоги.

За приписами статті 514 ЦК України уступка вимоги є однією з підстав заміни сторони у цивільно-правовому зобов'язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Уступка права вимоги за своєю правовою природою не є самостійним правочином, оскільки вона залежить від основного юридичного факту, який її породжує.

Таким чином, уступка права вимоги це передача кредитором належного йому на підставі зобов'язання права (вимоги) іншій особі, і є похідною від основного зобов'язання, вимогу за яким відступає кредитор.

Статтею ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про виконання ОСОБА_5 зобов'язання перед ОСОБА_4, оскільки ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року з ОСОБА_5 на ОСОБА_4 та видано новий виконавчий лист на ім'я нового стягувача - ОСОБА_4 Відтак і відсутні підстави для стягнення коштів з поручителя - ТОВ «Всеукраїнська колекторська група», оскільки зобов'язання за виконання якого поручався останній, є виконаним.

Також є правильними висновки апеляційного суду про те, що за вищевказаним договором про відступлення права вимоги на ОСОБА_5 не може бути покладена цивільна відповідальність по стягненню з нього на користь ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 870 250 грн, оскільки цей договір не є самостійним правочином і є похідним від основного зобов'язання - договору позики.

На підставі вказаного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

Т.О. Писана

О.В.Попович