АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 31 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

УСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з Державної казначейської служби України 4 178 609,26 грн. компенсації за залишене у Польщі майно (будинок площею 140 кв.м), 596944,18 грн. компенсації за земельну ділянку, 7 312 566,21 грн. не отриманої вигоди, 300000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 09 вересня 1944 року між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення вчинено Угоду про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР, за змістом якої громадяни, які виявили бажання бути переселеними в Україну, будуть розміщені в колгоспному господарстві або наділятимуться землею для ведення одноосібного господарства, а також їм буде компенсовано вартість рухомого і нерухомого майна, залишеного після евакуації.

Так, позивач є дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка разом із своїми батьками, братом та сестрою у 1945 році були переселені з с.Городище Холмського повіту Люблінського воєводства Польщі в Одеську область. На території Польщі залишено житловий будинок площею 140 кв.м, господарські будівлі площею 50 і 80 кв.м, земельну ділянку площею 4 га.

Проте, ОСОБА_4 компенсації не отримувала.

Недотриману вигоду обґрунтовує доходами, які можна було б отримати від використання землі.

Моральну шкоду обґрунтовує тим, що її мати унаслідок цих подій увесь час перебувала у занепокоєнні, пригніченому стані, що впливало на нормальний спосіб життя та поведінку. Такий стан матері відзначився і на ОСОБА_2, що мало наслідком відповідні моральні страждання.

Заочним рішенням Печерського районного суду у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про стягнення з Державної казначейської служби України 4 178 609,26 грн. компенсації за залишене у Польщі майно (будинок площею 140 кв.м), 596944,18 грн. компенсації за земельну ділянку, 7 312 566,21 грн. недотриманої вигоди, 300000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 6000 грн. витрат на правову допомогу.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви та посилається на безпідставність висновків суду щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження фактів не виконання Урядом Української РСР перед переселеними особами обов»язку із вирішення житлових та майнових питань.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

На підставі ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності нез»явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи убачається, що згідно даних архівної довідки №Б-818 від 09 липня 2013 року Державного архіву Львівської області Львівської обласної державної адміністрації, у 1945 році родина у складі: голови - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, його дружини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та їхніх дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 при переселенні в Одеську обл. на території Польщі залишено господарське майно, яке складалося з житлового будинку площею 140 кв.м та господарських будівель площею 50 і 80 кв.м. Сім»я мала земельну ділянку площею 4 га. Вартість майна в тодішніх цінах 3840 карбованців.

Позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 року і є дочкою ОСОБА_4.

Переселення родини ОСОБА_4 відбулось на підставі укладеної 09 вересня 1944 року Угоди між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення вчинено про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР.

Абзац 2 ст.1 цієї Угоди визначає, що переселення здійснюється на добровільних засадах.

Згідно із абзацом 4 ст.1 цієї Угоди Уряд Української РСР заявляє, що евакуйовані на територію Української РСР розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одно господарство. Селяни, які переселяються на територію Української РСР, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах.

Частиною 2 ст.3 Угоди встановлюється перелік рухомого майна та свійських тварин, дозволений до вивозу. Частина 6 ст.3 Угоди вказує, що вартість рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації, повертається евакуйованим за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській РСР і відповідно в Польській державі. В разі відсутності страхової оцінки, майно оцінюється Уповноваженими і Представниками Сторін.

Відповідно до даних Свідоцтва про смерть мати позивача померла 16 червня 2006 року.

За загальним правилом, нащадки спадкодавця отримують у спадщину ті види майнових і немайнових прав, а також речі, якими володів сам спадкодавець. Право на компенсацію за нерухоме майно спадкується у тому ж обсязі, що і право на саме майно.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що мати позивача опікувалась питанням компенсації за залишене при переселенні з території Польщі майно, що належало її батькам. Матеріали справи так само не містять і доказів, що родина ОСОБА_4 (ОСОБА_9, його дружина ОСОБА_4, та інші їхні діти - ОСОБА_7 та ОСОБА_8) не отримувала відповідної компенсації.

Натомість, з матеріалів справи убачається, що 06 жовтня 2003 року Головним управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації Міністерства праці та соціальної політики України матері позивача надана відповідь, в контексті якої убачається про порушення питання щодо надання статусу учасника війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Будь-яких доказів про виявлення ОСОБА_4. інтересу щодо компенсаційної виплати матеріали справи не містять.

Все наступне листування з питань компенсаційного характеру датовано часом після смерті ОСОБА_4. та здійснювалось особисто позивачем.

Відтак, з огляду на характер справи, правовідносини, що виникли внаслідок історичного перебігу подій та міжнародних відносин, висновок суду першої інстанції про відсутність визначеного законом порядку права нащадків відстоювати права та інтереси своїх родичів є обґрунтованим, оскільки відсутній правовий акт, який би регулював дане коло відносин, а також позивачем не доведено, що її мати, а до неї її батьки, опікувались питанням отримання компенсації і ця компенсація не була отримана, та спадкоємець набув право відповідної вимоги.

Мотиви відхилення доводів позивача судом першої інстанції викладено послідовно та логічно, натомість обґрунтованих доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини в ухвалі від 08 березня 2011 року у справі щодо прийнятності заяви №55804/07, поданої ОСОБА_11 проти України, зазначає, що «як встановили національні суди, у 1975 році державні органи СРСР припинили виплачувати відшкодування особам, які були переселені з Польщі в Україну у 1944-1945 роках. Після цього державні органи СРСР та України не вживали жодних заходів, щоб забезпечити будь-яке відшкодування вартості майна, залишеного в Польщі, для осіб, переселених в Україну, не кажучи вже про заходи, які б можна було порівняти із заходами, вжитими державними органами Польщі. Отже, Суд не може дійти такого ж висновку, якого він дійшов у справі «Броньовскі проти Польщі», - що заявник мав право на компенсацію, яке було б безперервно гарантоване йому законодавством України. Прийняте останнім часом законодавство стосовно переселених осіб не підтверджує, що Україна визнала існування такого права чи що вона має намір надати його зараз. Отже, заявник не довів, що на час подій він мав право або, принаймні, легітимне сподівання одержати відшкодування вартості майна, залишеного його батьками на території Польщі майже шістдесят років тому.»

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог та підстав для його скасування, з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не має.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норма матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов